Филип Зимбардо
Ефектът „Луцифер“
Разбиране как добрите хора стават зли

Превод от английски: Людмила Андреева, 2017

chitanka.info

Посвещавам на ведрата героиня на моя живот Кристина Мазлак Зимбардо

Предговор

Иска ми се да можех да кажа, че писането на тази книга беше труд на любовта; тя не беше такава дори и за миг през двете години, които ми трябваха, за да я завърша. Първо, беше неимоверно болезнено да преглеждам всички видеозаписи от Станфордския затворнически експеримент (СЗЕ) и да чета отново и отново транскрибираното им съдържание. Времето беше притъпило спомена ми за степента на креативното зло, с което много от „надзирателите“ се ангажираха, степента, до която страдаха много от „затворниците“ и степента на моята пасивност в позволяването на малтретирането да продължава толкова дълго, колкото разреших — зло на бездействието.

Освен това бях забравил, че първата част от тази книга всъщност беше започната преди 30 години по договор с друг издател. Малко след началото обаче престанах да пиша, защото не бях готов да преживея наново експеримента, докато събитието беше толкова близо до мен. Доволен съм, че не се насилих да продължа да пиша тогава, защото сега е правилният момент. Сега съм по-мъдър и способен да внеса по-зряла перспектива в тази сложна задача. Освен това паралелите между случаите на малтретиране в Абу Граиб и събитията в СЗЕ придават на нашия опит със затвора в Станфорд допълнителна валидност, която на свой ред хвърля светлина върху психологическата динамика, допринесла за ужасяващото малтретиране в онзи реален затвор.

Втора емоционално изцеждаща пречка през писането беше фактът, че лично и силно бях включен в изследването на злоупотребите и изтезанията в Абу Граиб. Като вещо лице на един от надзирателите в затвора от Военната полиция станах по-скоро разследващ репортер, отколкото социален психолог. Работих за разкриването на всичко, което мога да открия за младия мъж, от задълбочени интервюта с него и разговори и кореспонденция с членове на семейството му до проверки на историята му в затворите и в армията, както и с другия военен персонал, който беше работил в онзи затвор. Започнах да мисля какво е да си на мястото му по време на нощна смяна от 16 до 4 ч сутринта всяка нощ в продължение на 40 нощи без почивка на Сектор 1А.

Като вещо лице, свидетелстващо по време на съдебния му процес за ситуационните сили, които са допринесли за конкретните злоупотреби, които той е извършил, получих достъп до всичките стотици дигитално документирани порочни образи. Това беше грозна и нежелана задача. Освен това ми дадоха всички налични тогава доклади на различни военни и цивилни разследващи комисии. Бяха ми казали, че не ми е позволено да нося детайлни бележки по време на съдебния процес, трябваше да запаметя колкото се може повече от техните критично важни характеристики и заключения. Когнитивното предизвикателство засили ужасното емоционално напрежение, което възникна, след като сержант Айвън Фредерик-Чип получи сурова присъда, а аз станах неформален консултативен психолог на него и на съпругата му Марта. С течение на времето станах за тях „чичо Фил“.

Бях двойно фрустриран и гневен, първо от нежеланието на армията да приеме което и да било от многото смекчаващи обстоятелства, за които подробно обясних как са допринесли за неговото неправомерно поведение и би трябвало да способстват за намаляване на суровата му присъда лишаване от свобода. Прокурорът и съдията отказаха да обмислят всяка идея, че ситуационните фактори биха могли да влияят върху индивидуалното поведение. Те се придържаха към стандартната концепция на индивидуализма, която се споделя от повечето хора в нашата култура. Това е идеята, че вината е изцяло „диспозиционна“, следствие от свободно взето от сержант Чип Фредерик рационално решение да се ангажира в злото. Моят дистрес се засилваше от осъзнаването, че много от „независимите“ разследващи доклади очевидно обвиняваха за злоупотребите старшите офицери и тяхното дисфункционално или отсъстващо лидерство. Тези доклади на комисии, председателствани от генерали и бивши висши държавни официални лица, даваха да се разбере, че армейска и цивилна верига на командването е изградила лоши каци, в които куп добри войници са станали гнили ябълки.

Ако бях написал тази книга малко след края на Станфордския затворнически експеримент, щях да се задоволя да представя начините, по които ситуационните фактори са по-мощни, отколкото си мислим или признаваме, в оформянето на нашето поведение в много различни видове контекст. Щях да пропусна обаче голямата картина: по-голямата мощ за създаване на зло от доброто — тази на Системата, комплекса от могъщи сили, които създават Ситуацията. Голям обем доказателства в социалната психология подкрепят концепцията, че ситуационните фактори триумфират над индивидуалната сила в определени видове контекст. Говоря за тези доказателства в няколко глави. Повечето психолози обаче са нечувствителни към по-дълбоките сили, които обитават политическата, икономическата, религиозната, историческата и културната матрица, дефинираща ситуациите и придаваща им легитимно или нелегитимно съществуване. Цялостното разбиране на динамиката на човешкото поведение изисква да осъзнаваме степента и границите на личната власт, ситуационната власт и системната власт.

Промяната или предотвратяването на нежеланото поведение на отделни хора или групи изискват разбиране какви силни страни, добродетели и уязвимост те привнасят в дадена ситуация. След това трябва да осъзнаем по-пълно комплекса от ситуационни фактори, които действат в дадена поведенческа среда. Модифицирането им или ученето как да се избягват може да има по-силно въздействие върху намаляването на нежеланите индивидуални реакции, отколкото коригиращите действия, насочени единствено към промяната на хората в ситуацията. Това означава да приемем подход на общественото здраве вместо стандартния подход на медицинския модел към „лекуването“ на индивидуалните злини и неправди. Същевременно, ако не станем чувствителни към реалната власт на Системата, която неизменно се крие зад булото на потайността, и не разберем напълно собствения й набор от правила и регулации, поведенческата промяна ще бъде преходна, а ситуационната промяна — илюзорна. В цялата книга повтарям мантрата, че опитите да се разберат ситуационните и системните приноси към поведението на човека не го извинява или освобождава от неговата отговорност за ангажирането в безнравствени, незаконни или зли дела.

Разсъждавайки за причините, поради които посветих толкова голяма част от професионалната ми кариера на изучаването на психологията на злото — на насилието, анонимността, агресията, вандализма, изтезанията и тероризма, — трябва да отчета и ситуационната формираща сила, която действа върху мен. Израствайки в бедност в Южен Бронкс, Ню Йорк, гетото оформи голяма част от светогледа ми и моите приоритети. Животът в градското гето се свежда до оцеляване чрез развитие на полезни по житейски интелигентни стратегии. Това означава да се ориентираш кой държи властта, която може да се използва срещу теб или за да ти помогне, кого да избягваш и кого трябва да благоразполагаш. Означава да дешифрираш фините ситуационни сигнали на кого да залагаш и кога да се свиваш, създавайки взаимни задължения и определяйки какво е необходимо, за да осъществиш прехода от последовател към лидер.

В онези дни преди хероинът и кокаинът да наводнят Бронкс, животът в гетото се състоеше от хора без собственост, деца, чийто най-ценен ресурс в отсъствието на играчки и технологии бяха другите деца, с които да си играят. Някои от тези деца станаха жертви или извършители на насилие; някои, за които мислех, че са добри, накрая свършиха някои истински лоши неща. Понякога беше видно кой е катализаторът. Например да разгледаме бащата на Дони, който го наказваше за всяко прегрешение, като го събличаше гол и го караше да коленичи върху оризови зърна в банята. Този баща мъчител в други моменти беше очарователен, особено около жените, които живееха в сградата. Като юноша Дони, пречупен от тези преживявания, свърши в затвора. Друго дете си изливаше фрустрацията, като дереше котки на живо. Като част от процеса на приемане в бандата трябваше да крадем, да се бием с друго дете, да свършим някои дръзки дела и да плашим момичетата и еврейските деца, които отиваха в синагогата. Нищо от това не се смяташе за зло или дори за лошо; това беше просто подчинение на тартора на групата и конформизъм с нормите на бандата.

За нас, децата, системната власт се държеше от големите лоши портиери, които ни изритваха от входовете, и безсърдечните хазяи, които можеха да изгонят цели семейства, като накарат властите да изхвърлят вещите им на улицата заради неплащане на наема. Все още им съчувствам за публичния им срам. Най-лошият ни враг обаче бяха полицаите, които се хвърляха върху нас, докато играехме детски бейзбол на улицата (с бухалка от дръжката на метла и гумена топка). Без да предлагат никаква причина, те конфискуваха нашите топки и ни принуждаваха да прекратим играта на улицата. Тъй като нямаше игрище на по-малко от една миля от мястото, където живеехме, улиците бяха всичко, с което разполагахме, а за гражданите нямаше особена опасност от нашата розова гумена топка. Спомням си един път как скрихме бухалките при наближаването на полицаите, но те ме посочиха, за да им издам тайната за нашето скривалище. Когато отказах, единият полицай каза, че ще ме арестува и ме натика в патрулката, а докато ме блъскаше, главата ми се удари във вратата на колата. След това никога повече не вярвах на възрастни с униформа, докато не ме опровергаят.

С такова възпитание — в отсъствието на всякакъв родителски надзор, защото по онова време децата и родителите никога не общуваха на улицата — е видно откъде произлиза моето любопитство за човешката природа, особено по-тъмната й страна. Така „Ефектът Луцифер“ от дълги години се мътеше в мен, от моите дни в гетото през формалното ми образование по психология и ме накара да задавам големи въпроси и да им отговарям с емпирични доказателства.

Структурата на тази книга е малко необичайна. Тя започва с глава, в която очертавам темата за трансформирането на човешкия характер, на добрите хора и ангелите, които се превръщат в лоши, дори зли, дяволски. Там повдигам фундаменталния въпрос колко добре всъщност познаваме себе си, колко уверени можем да бъдем в прогнозирането какво бихме и не бихме направили в ситуации, в които никога преди това не сме били. Възможно ли е — като любимия ангел на Бога Луцифер — да бъдем въведени в изкушението да причиним немислимото на другите?

В главите, посветени на Станфордския затворнически експеримент, разказвам в големи детайли нашето изследване на трансформацията на отделни студенти, докато те играят случайно разпределени роли на затворници или надзиратели в симулиран затвор, който стана твърде реален. Хронологията глава по глава е представена като филмов сценарий, като личен наратив, разказан в сегашно време с минимални психологически интерпретации. Едва след като това изследване приключи — то трябваше да бъде прекратено предсрочно — разглеждам какво сме научили от него, описвам и обяснявам събраните от него емпирични доказателства и детайлизирам психичните процеси, които са участвали в него.

Едно от доминиращите заключения от Станфордския затворнически експеримент е, че всепроникващата, но фина власт на редица ситуационни променливи може да подчини волята на човека да се съпротивлява. Това заключение придобива по-голяма дълбочина в поредицата от глави, посветени на детайлизирането на това явление чрез редица изследвания в социалните науки. Виждаме как различни изследвани лица — както други студенти, така и обикновени граждани доброволци — започват да се подчиняват, да са конформни и лесно да бъдат увлечени във вършенето на неща, които не биха и сънували да вършат, когато са били извън тези ситуационни силови полета. Очертан е набор от динамични психологически процеси, които могат да накарат добри хора да вършат зло, например деиндивидуализация, подчинение на авторитета, пасивност пред лицето на заплахи, самооправдание и рационализация. Дехуманизацията е един от централните процеси в трансформирането на обикновени, нормални хора в безразлични или дори буйни извършители на зло. Дехуманизацията е като кортикална катаракта, която замъглява мисленето на човека и подпомага възприятието, че другите са някакви по-нисши хора. Тя кара някои да започнат да разглеждат другите като врагове, заслужаващи мъки, изтезания и унищожение.

С този набор от аналитични инструменти на разположение се насочваме към разсъждаване за причините за ужасяващото насилие и изтезания на затворници в затвора Абу Граиб в Ирак от американските военни полицаи, които са ги пазили. Обвинението, че тези безнравствени действия са били садистично дело на няколко подивели войници, т.нар. гнили ябълки, се оспорва чрез изследване на паралелите, които съществуват в ситуационните фактори и психичните процеси, които са действали в този затвор, с онези в Станфордския симулиран затвор. Изследваме в дълбочина Мястото, Човека и Ситуацията, за да направим заключения за каузалните сили, участващи в пораждането на насилствените поведения, документирани на отвратителните „трофейни снимки“ направени от войниците в процеса на измъчване на техните затворници.

Тогава обаче е време да се изкачим в обяснителната верига от отделния човек към ситуацията, към системата. Разчитайки на половин дузина разследващи доклади на тези изтезания и на други доказателства от различни защитаващи човешките права и юридически източници, приемам гледната точка на прокурора и изправям Системата на съд. Използвайки ограниченията на нашата правна система, която изисква хората, а не ситуациите или системите да бъдат съдени за престъпленията, повдигам обвинения срещу квартет от старши военни офицери и след това разширявам аргументите за съучастието на военните с цивилната командна структура в администрацията на Буш. Читателят като съдебен заседател ще реши дали доказателствата подкрепят присъдата „виновен по всички обвинения“ за всеки от обвиняемите.

Това твърде мрачно пътуване в сърцето и съзнанието на тъмнината се преобръща в последната глава. Време е за известни добри новини за човешката природа, за това, което ние като отделни хора можем да направим, за да предизвикаме ситуационната и системната власт. Във всички цитирани изследвания и в нашите примери от реалния живот винаги има някои хора, които се съпротивляват, които не се поддават на изкушението. Това, което ги е спасило от злото, не е някаква вродена магическа доброта, а по-скоро и по-вероятно разбиране — колкото и да е интуитивно — на психичните и социалните тактики на съпротивата. Очертавам набор от такива стратегии и тактики, за да помогна на всеки да е по-способен да се съпротивлява на нежеланото социално влияние. Този съвет се базира на комбинация от мои собствени преживявания и мъдростта на моите колеги социални психолози, които са експерти в областта на влиянието и убеждаването. (Той е допълнен и разширен в един модул, представен на уебсайта на тази книга www.lucifereffect.com.)

И накрая, когато повечето се предадат и малцина се разбунтуват, бунтарите могат да се смятат за герои за това, че се съпротивляват на мощни сили, налагащи отстъпване, конформизъм и подчинение. Започнали сме да мислим за нашите герои като за специални, различни от нас, обикновените смъртни, с техните смели дела или доживотни саможертви. Тук признаваме, че такива специални хора наистина съществуват, но те са изключението в редиците на героите, малцината, които правят такива саможертви. Те са специална порода, която организира живота си около хуманитарна кауза например. Обратното, повечето други, които признаваме за герои, са герои на момента, в ситуацията, които действат решително, когато зазвучи тръбата на нуждата. Така пътуването на „Ефектът Луцифер“ завършва с положителна нотка, като отдава почит на обикновения герой, който живее във всеки от нас. Противно на „баналността на злото“ която гласи, че обикновените хора могат да са отговорни за най-отвратителните актове на жестокост и морално падение срещу събратята си, аз приемам за факт „баналността на героизма“ която разгъва знамето на героичния Всеки, който обръща внимание на призива за служба на човечеството, когато дойде времето му да действа. Когато тази камбана забие, те ще знаят, че тя бие за тях. Тя бие за призив да се отстои това, което е най-добро в човешката природа и което се издига над могъщия натиск на Ситуацията и Системата като непоколебимо утвърждаване на човешкото достойнство, противопоставящо се на злото.

Признателност

Тази книга нямаше да бъде възможна без огромна помощ на всеки етап от дългото пътуване от замисъла до реализацията в окончателния й вид.

Емпирични изследвания

Всичко започна с планирането, реализирането и анализа на експеримента, който направихме в Станфордския университет през август 1971 г. Непосредственият стимул за това изследване дойде от един бакалавърски проект върху психологията на лишаването от свобода, оглавяван от Дейвид Джафи, който по-късно стана управител в нашия Станфордски затворнически експеримент. В подготовката за провеждането на експеримента и за да разберем по-добре психиката на затворниците и на надзирателите, както и да изследваме кои са критично важните характеристики в психологическата природа на всяко затворническо преживяване, преподавах курс в лятното училище в Станфордския университет върху тези теми. Вторият преподавател беше Андрю Карло Прескот, който наскоро беше освободен условно от поредица от дълги присъди лишаване от свобода в калифорнийски затвори. Карло дойде, за да изпълнява ролята на безценен консултант и динамичен шеф на нашия „Борд по условното освобождаване“. Двама докторанти — Уилям Къртис Банкс и Крейг Хани — се ангажираха изцяло на всеки етап от провеждането на този необичаен изследователски проект. Крейг използва този опит като трамплин за изключително успешна кариера в областта на психологията и правото, ставайки водещ защитник на правата на затворниците и автор на многобройни статии и глави заедно с мен на различни теми, свързани с институцията затвор. Благодаря на всички им за техните приноси към това изследване и неговите интелектуални и практически последици. Освен това благодарност дължа на всеки от онези студенти, които доброволно участваха в експеримент, който десетилетия по-късно някои от тях не могат да забравят. Както казвам и в текста, отново им поднасям извинение за цялото страдание, което изтърпяха по време на и след това изследване.

Вторични изследвания

Задачата по сглобяването на архивните видеозаписи от затворническия експеримент в дивиди формат, от който могат да се подготвят транскрибираните текстове, се падна на Шон Бруич и Скот Томпсън — двама изключителни студенти в Станфорд. Освен посочването на значимите епизоди в тези материали, Шон и Скот помогнаха за обединяването на широк спектър от фонови материали, които бяхме събрали за различни аспекти на това изследване.

Таня Зимбардо и Мариса Алън помогнаха със следващата задача — организиране и събиране на голям обем фонови материали от изрезки от медийни статии, мои бележки и различни статии. Екип от други студенти в Станфорд — и най-вече Киърън О’Конър и Мат Естрада — направиха превъзходни справки в литературата. Мат освен това транскрибира моето аудиозаписано интервю със сержант Чип Фредерик в разбираем печатен текст.

Ценя обратната връзка, която получих за различни глави в първата и втората чернова от колеги и студенти, сред които Адам Брекенридж, Стивън Бенке, Том Блас, Роуз Макдърмът и Джейсън Уийвър. Антъни Пратканис и Синди Уанг заслужават специална благодарност за помощта им с част от последната глава, която се занимава със съпротивата срещу нежеланото внимание, както и Зино Франко за приносите му към новите виждания за психологията на героизма.

Моето разбиране за военната ситуация в Абу Граиб и други театри на войната имаше полза от мъдростта на административен офицер Марси Дрюри и на полковник Лари Джеймс, който е и военен психолог. Дъг Брейсуел непрекъснато ме снабдяваше с полезни онлайн източници на информация по редица теми, свързани с въпросите, с които се занимавам в двете глави от книгата, посветени на Абу Граиб. Гари Майърс — правният консултант на сержант Фредерик — не само работи по този случай в продължение на дълъг период от време без заплащане, но и ми осигури всички източници на информация, от които имах нужда, за да осмисля тази сложна среда. Адам Зимбардо предложи прозорлив анализ на сексуалната природа на „трофейните снимки“, които изтекоха от „забавленията и игрите“ по време на нощните смени на Сектор 1А.

Когато структурирам благодарността си, основен дял дължа на Боб Джонсън (моя приятел и съавтор на въвеждащия учебник по психология Core Concepts [Основни понятия]). Боб прочете целия ръкопис и направи ценни предложения за подобряването му, както стори и Саша Любомирски, която помогна за координирането на приносите на Боб и на Роуз Зимбардо. Роуз е изявен професор по английска литература, която направи всичко необходимо всяко изречение в тази книга да бъде такова, каквото трябва, за да предаде моето послание на читателите неспециалисти. Благодаря на всеки от тях за изпълнението на тази досадна работа с такава елегантност и добро чувство.

Благодаря и на моя редактор от „Рандъм Хаус“ Уил Мърфи за неговото педантично редактиране — едно загубено изкуство сред много редактори — и за храбрия му опит да ограничи текста до същностните теми. Лин Андерсън се представи възхитително и проницателно като коректор, който заедно с Винсънт ла Скала засили последователността и яснотата на моите послания. Джон Брокман е ангелът хранител и агент на тази книга и нейното популяризиране.

И накрая, след като пишех по дузина часове непрекъснато ден и нощ, болящото ми тяло беше подготвяно за следващия рунд от моя масажист Джери Хюбър от „Хийлинг Уиндс Масаж“ в Сан Франциско, и от Ан Холингсуърт от „Гуалала Сий Спа“ винаги когато работех в моята бърлога в морското ми ранчо.

Към всички тези помощници, членове на семейството, приятели, колеги и студенти, които ми помогнаха да трансформирам мислите си в думи и след това в ръкопис и книга: моля ви, приемете най-искрената ми благодарност.

Чао,

Фил Зимбардо

М. К. Ешер, „За ангелите и дяволите“, „Границите на кръга IV“ © 2006 The М. С. Escher Company-Holland. Всички права запазени (www.mcescher.com)

1. Психология на злото: ситуирани трансформации на характера

Умът е място в себе си и в себе си той може от рая да направи ад или от ада — рай.

Джон Милтън, „Изгубеният рай“[1]

Погледнете този забележителен образ за момент. Сега затворете очи и си го представете.

Виждате ли в представата си многото бели ангели, които танцуват из тъмните небеса? Или виждате многото черни демони, дяволи с рога, населяващи яркото бяло пространство на Ада? В тази работа художника М. К. Ешер и двете гледни точки са еднакво възможни. След като осъзнаете това съгласуване между доброто и злото, не можете да виждате само едното, но не и другото. На следващите страници няма да ви позволя да потънете отново в удобното разделение на Вашата добра и безгрешна страна от Тяхната зла и грешна страна. „Способен ли съм на зло?“ е въпросът, който искам да обмисляте отново и отново, докато пътешестваме заедно към чужда среда.

Три психологически истини се оформят от картината на Ешер. Първо, светът е пълен както с добро, така и със зло — така е било, така е и винаги ще бъде така. Второ, бариерата между доброто и злото е пропусклива и мъглива. И трето, възможно е ангелите да станат дяволи и може би по-трудното за схващане: дяволите да се превърнат в ангели.

Може би този образ ви напомня на крайната трансформация на доброто в зло, метаморфозата на Луцифер в Сатаната. Луцифер, „носителят на светлината“ е любимият ангел на Бога, докато не предизвиква Божията власт и не е изхвърлен в Ада заедно с неговата група от паднали ангели. „По-добре да царуваш в Ада, отколкото да слугуваш в Рая“ — хвали се Сатаната, „врагът на Бог“ в „Изгубеният рай“ на Милтън. В Ада Луцифер-Сатаната става лъжец, празен измамник, който използва самохвалство, копия, тромпети и знамена точно като някои национални водачи днес. На Демоничната конференция в Ада на тримата основни демона Сатаната е уверен, че не може да си върне Рая в пряка конфронтация[2]. Държавникът на Сатаната Велзевул обаче измисля най-злото от всички решения с предложението да си отмъстят на Бога, като корумпират неговото най-велико творение — човечеството. Макар че Сатаната успява да изкуши Адам и Ева да не се подчинят на Бога и да бъдат въведени в злото, Бог предопределя, че след време те ще бъдат спасени. До края на времето обаче на Сатаната ще бъде разрешено да се промъква около тази заповед, включвайки помощта на вещици, за да изкушава хората в злото. Посредниците на Сатаната след това ще станат цел на пламенни инквизитори, които искат да отърват света от злото, но техните ужасяващи методи пораждат нова форма на системно зло, която светът до този момент не е познавал.

Грехът на Луцифер е това, което мислителите през средновековието наричат „cupiditas“[3]. За Данте греховете, които произтичат от този корен, са най-крайните „грехове на вълка“, духовното състояние на вътрешна черна дупка, която е толкова дълбока в човека, че никакво количество власт или пари не могат да я запълнят. За тези, които страдат от смъртоносната болест, наречена cupiditas, каквото и да съществува извън техния Аз, има стойност само доколкото може да се експлоатира или да се присвои в собствения Аз. В Дантевия Ад виновните в този грях са в деветия кръг, замръзнали в Леденото езеро. След като в живота не са се грижили за нищо друго освен за себе си, те са обвити в леден Аз завинаги. Като кара хората да се фокусират само върху себе си по този начин, Сатаната и неговите последователи отвръщат очи от хармонията на любовта, която обединява всички живи същества.

Греховете на вълка карат човешкото същество да се отвърне от милостта и да превърне себе си в единственото добро, но и в своя затвор. В деветия кръг на Ада грешниците, обладани от духа на ненаситния вълк, са замръзнали в самоналожен затвор, в който затворник и надзирател са се слели в егоцентрична реалност.

В своето научно изследване на произхода на Сатаната историчката Илейн Пейджълс предлага провокативна теза за психологическото значение на Сатаната като огледало на човечеството:

Това, което ни очарова в Сатаната, е начинът, по който той изразява качества, надхвърлящи обикновено възприеманото като човешко. Сатаната предизвиква нещо повече от алчността, завистта и гнева, които идентифицираме с най-лошите ни импулси, и повече от това, което наричаме бруталност, вменяваща на човешките същества прилика с животните („зверове“). Злото следователно в най-лошата си форма като че ли включва свръхестественото — това, което разпознаваме — с потръпване — като дяволската противоположност на характеризирането от Мартин Бубер на Бога като „изцяло другия“[4].

Страхуваме се от злото, но и сме очаровани от него. Създаваме митове за зли заговори и започваме да им вярваме достатъчно, за да мобилизираме сили срещу тях. Отхвърляме „Другия“ като различен и опасен, защото е непознат, но сме развълнувани да обмисляме сексуални ексцесии и нарушения на нравствени кодекси от онези, които не са от нашия вид. Професорът по теология Дейвид Франкфуртър завършва своето търсене на въплътеното Зло, като се фокусира върху социалната конструкция на този зъл друг.

Конструирането на социалния Друг като канибал-дивак, демон, магьосник, вампир или амалгама от всички тях, разчита на последователен репертоар от символи на преобръщане. Историите, които разказваме за хора в периферията, разчитат на тази диващина, развратни нрави и чудовищност. Същевременно комбинираните ужас и удоволствие, които извличаме от размислите за тази Другост — чувства, които влияят върху бруталността на колонизатори, мисионери и армии, влизащи в земите на тези Други — със сигурност ни влияят и на нивото на индивидуалната фантазия[5].

[1] Преводът е от Милтън, Джон (1981). Изгубеният рай. София: Народна култура. — Б.пр. ↑

[2] John Milton, Paradise Lost, in John Milton: Complete Poems and Major Prose, ed. M. Y. Hughes (New York: Odyssey Press, 1667/1957) цитат в Книга 1, с. 254; описание на демоничното съвещание на Сатаната в Книга 2, II, 44–389. ↑

[3] Cupiditas е алчност, което означава скъперничество, лакомия, силно желание за богатство или власт над друг. Това, което cupiditas означава, е желание да превърнеш в себе си или да вземеш в себе си всичко, което „друго“, а не ти самия. Например похотта и изнасилването са форми на cupiditas, защото включват използване на друг човек като вещ за задоволяване на собственото желание; убийството с цел печалба е също cupiditas. Това е противоположното на понятието caritas, което означава да си представяш себе си като част от пръстен на любовта, в който всеки отделен Аз има стойност сам по себе си, но и така, както се свързва с всеки друг Аз. „Прави на другите това, което искаш те да ти правят“ е слаб израз на caritas. Латинското Caritas et amor, Deus ibi est вероятно е най-добрият израз на разбирането „там, където са caritas и любовта, там е Бог“. ↑

[4] Elaine Pagels, The Origin of Satan (New York: Random House, 1995), с. XVII. ↑

[5] D. Frankfurter, Evil Incarnate: Rumors of Demonic Conspiracy and Satanic Abuse in History (Princeton, NJ: Princeton University Press, 2006), с. 208–209. ↑

Трансформации: ангели, дяволи и останалите от нас, простосмъртните

„Ефектът Луцифер“ е моят опит да разбера процесите на трансформация, които действат, когато добри или обикновени хора вършат лоши или зли неща. Ще се занимаваме с фундаменталния въпрос „Какво кара хората да се отклоняват от правия път?“. Вместо да прибягваме до традиционния религиозен дуализъм на доброто срещу злото обаче, на истинската природа срещу корумпираното възпитание, ще разгледаме истински хора, ангажирани във всекидневни житейски задачи, въвлечени в работата си, оцеляващи в често турбулентните изпитания на човешката природа. Ще се опитаме да разберем природата на тяхната характерова трансформация, когато са изправени пред мощни ситуационни сили.

Нека да започнем с дефиниция на злото. Моята е проста и се основава на психологията: Злото се състои от преднамерено действие по начини, които вредят, малтретират, унижават, лишават от човешки качества или унищожават невинни други хора, или използване на собствения авторитет и системна власт за насърчаване или позволяване на другите да направят това от ваше име. Накратко, това е „да знаеш, че не е редно, но въпреки това да го правиш“[1].

Какво мотивира човешкото поведение? Какво определя човешкото мислене и действие? Какво кара някои от нас да водят морален, праведен живот, а други като че ли лесно се плъзват в безнравственост и престъпления? Това, което мислим за човешката природа, основано ли е на допускането, че вътрешни детерминанти ни ръководят към добрите или към лошите пътища? Обръщаме ли твърде малко внимание на външните детерминанти на нашите мисли, чувства и действия? До каква степен създаваме ситуацията, момента, тълпата? Има ли нещо, което някой някога е направил, за което сте абсолютно сигурни, че няма да бъдете принудени да направите?

Повечето от нас се крият зад егоцентрична предубеденост, която поражда илюзията, че сме специални. Тези обслужващи ни защитни екрани ни позволяват да вярваме, че всеки от нас е над средното по всеки тест за лична почтеност. Твърде често гледаме към звездите през дебелата призма на личната неуязвимост, когато би трябвало да погледнем и надолу към хлъзгавия склон под краката ни. Такива егоцентрични уклони по-често се откриват в общества, които благоприятстват независимата ориентация, например евро-американските култури, и по-рядко в колективистично ориентираните общества, например в Азия, Африка и Близкия изток[2].

В хода на нашето пътуване през доброто и злото ще искам от вас да разсъждавате върху три въпроса: Колко добре наистина познавате себе си, вашите силни страни и слабости? Вашето познание за себе си идва ли от разглеждането на поведението ви в познати ситуации, или от това, че сте били изложени на съвършено нова среда, в която старите ви навици са били предизвикани? В същия дух: колко добре наистина познавате хората, с които взаимодействате всекидневно: вашето семейство, приятели, колеги и интимен партньор? Една от тезите на тази книга е, че повечето от нас познават себе си само от ограничените преживявания в познати ситуации, включващи правила, закони, политики и натиск, които ни ограничават. Ходим на училище, на работа, във ваканция, на партита; плащаме си сметките и данъците всеки ден и всяка година. Какво става обаче, когато сме изложени на съвършено нова и непозната среда, в която нашите навици не са достатъчни? Започвате нова работа, отивате на първата си среща с партньор, определен от компютър, присъединявате се към братство, арестуват ви, записвате се в армията, присъединявате се към секта или се отзовавате като доброволец в експеримент. Старото ви аз може да не действа така, както се очаква, когато основните правила се променят.

През цялото ни пътуване ще искам от вас непрекъснато да се питате: „И аз ли?“, когато срещаме различни форми на злото. Ще изследваме геноцида в Руанда, масовото убийство и самоубийство на последователите на „Народния храм“ в джунглите на Гвиана, масовото убийство в Май Лай във Виетнам, ужасите на нацистките концлагери, изтезанията, извършвани от военната и цивилната полиция по света, и сексуалното малтретиране на енориашите от католически свещеници, и ще търсим приемствеността между скандалното, мошеническо поведение на ръководителите на корпорациите „Енрон“ и „УърлдКом“. И накрая ще видим как някои общи нишки във всички тези злини преминават и през наскоро разкритите злоупотреби с цивилни затворници в затвора Абу Граиб в Ирак. Една особено значима нишка, свързваща тези зверства, ще дойде от изследвания, провеждани в експерименталната социална психология, и особено един експеримент, който стана известен като Станфордски затворнически експеримент.

[1] Някои ценни книги, които изследват други психологически перспективи към злото, включват: R. F. Baumeister, Evil: Inside Human Cruelty and Violence (New York: Freeman, 1997): A. G. Miller, ed., The Social Psychology of Good and Evil (New York: Guilford Press, 2004); M. Shermer, The Science of Good & Evil: Why People Cheat, Gossip, Care, Share and Follow the Golden Rule (New York: Henry Holt, 2004); E. Staub, The Roots of Evil: The Origins of Genocide and Other Group Violence (New York: Cambridge University Press, 1989); J. Waller, Becoming Evil: How Ordinary People Commit Genocide and Mass Killing (New York: Oxford University Press, 2002). ↑

[2] Расте литературата по междукултурна психология, сравняваща поведенческите и ценностните различия между обществата, които могат да се опишат като подпомагащи по-независима, индивидуалистична ориентация и тези, които са по-взаимозависими и колективистични. Добра начална точка по въпроса как тези различни гледни точки влияят върху концепциите за себе си може да се открие в Hazel Markus and Shinobu Kitayama, „Models of Agency: Sociocultural Diversity in the Construction of Action“ in Nebraska Symposium on Motivation, ed. V. Murphy-Berman and J. Berman, Cross-Cultural Differences in Perspectives on Self. (Lincoln: University of Nebraska Press, 2003). ↑

Злото: фиксирано и вътре или непостоянно и вън?

Идеята, че непреодолима пропаст разделя добрите от лошите хора, е източник на утеха поне по две причини. Първо, тя създава бинарна логика, в която Злото е есенциализирано. Повечето от нас възприемат Злото като някаква цялост, качество, което е присъщо на някои хора, но не и на други. Лошите семена в крайна сметка дават лоши плодове, когато съдбата им се разгърне. Дефинираме злото, като посочваме наистина лошите тирани в нашата епоха, например Хитлер, Сталин, Пол Пот, Иди Амин, Саддам Хюсеин и други политически лидери, които са оркестрирали масови убийства. Трябва да осъзнаем и по-обикновените, по-малки зли актове на дилърите на дрога, изнасилвачите, трафикантите в търговията със секс, извършителите на мошенически схеми на гърба на възрастните и тези, чийто тормоз разрушава благополучието на децата ни.

Придържането към дихотомията Добро-Зло освобождава от примката на отговорността „добрите хора“. Те са освободени дори от обмислянето на възможната си роля в създаването, поддържането, извършването или предоставянето на условията, които допринасят за отклоняващото се поведение, престъпленията, вандализма, дразненето, тормоза, изнасилването, изтезанията, ужаса и насилието. „Светът е такъв и не може да се направи нещо особено, за да бъде променен, със сигурност не и от мен“.

Една алтернативна концепция разглежда злото от инкрементална гледна точка, като нещо, на което всички сме способни в зависимост от обстоятелствата. Хората във всеки момент може да притежават определена характеристика (например интелигентност, гордост, честност или зло) в по-голяма или по-малка степен. Нашата природа може да се променя, независимо дали към добрата или към лошата страна. Инкременталисткото гледище означава придобиване на качества чрез опита или интензивната практика, или пък чрез външна намеса, например да ти предложат специална възможност. Накратко, можем да се научим да станем добри или зли независимо от генетичното ни наследство, личност или семейно наследство[1].

[1] Един от най-добрите източници за есенциализма така, както е използван от психолозите, е Susan Gelman, The Essential Child: Origins of Essentialism in Everyday Life (New York: Oxford University Press, 2003).

Друг ценен източник за начините, по които нашата умствена нагласа за интелигентността като есенциална (фиксирана) срещу инкрементална (изменчива) характеристика влияят върху успеха в множество сфери, е обобщението на Каръл Дуек на нейните десетилетни оригинални изследвания в Mindset: The New Psychology of Success (New York: RandomHouse, 2006). ↑

Алтернативно разбиране: диспозиционно, ситуационно и системно

Паралелен с това съчетаване на есенциалистко и инкременталистко становище е контрастът между диспозиционни и ситуационни причини за поведението. Когато сме изправени пред някакво необичайно поведение, някакво неочаквано събитие, някаква аномалия, които не можем да осмислим, как подхождаме към разбирането им? Традиционният подход е да се идентифицират вродените лични качества, които водят до действие: генетичен строеж, личностни черти, характер, свободна воля и други диспозиции. Ако става дума за насилие, човек търси садистични личностни черти. Ако са героични дела, търсим гени, които предразполагат към алтруизъм.

В САЩ порой от стрелби, в които гимназисти убиват и раняват десетки други ученици и учители, разтрисат общностите в предградията[1]. В Англия две 10-годишни момчета отвличат 2-годишния Джейми Бълджър от търговски център и брутално и хладнокръвно го убиват. В Палестина и Ирак млади мъже и жени стават атентатори-самоубийци. В повечето европейски страни по време на Втората световна война много хора защитават евреите от залавянето им от нацистите, макар да знаят, че ако ги хванат, те и семействата им ще бъдат убити. В много страни непримиряващите се рискуват лична загуба, като разобличават несправедливостта и безнравствените действия на началниците си. Защо?

Традиционното становище (сред тези, които произхождат от култури, които подчертават индивидуализма) е отговорите да се търсят вътре в човека — както за патологията, така и за героизма. Съвременната психиатрия е диспозиционно ориентирана. Такива са и клиничната психология и психологията на личността, и психометрията. Повечето от нашите институции са основани на тази гледна точка, включително правото, медицината и религията. Виновността, болестта и грехът — приемат те — могат да се открият във виновната страна, болния човек и грешника. Те започват търсенето на разбиране с въпросите „Кой?“: Кой е отговорен? Кой го причини? Кой ще бъде обвинен? Кой ще получи поздравленията?

Социалните психолози (като мен) обикновено избягват да правят прибързани диспозиционни преценки, когато се опитват да разберат причините за необичайните поведения. Те предпочитат да започнат търсенето на смисъл, като си задават въпроси „Какво?“: Какви условия може да допринасят за определени реакции? Какви обстоятелства може да са включени в генерирането на поведението? Каква е била ситуацията от гледната точка на действащите лица? Социалните психолози питат: до каква степен действията на човека могат да се проследят до фактори извън актьора, до ситуационни променливи и процеси в средата, които са уникални за дадената среда?

Диспозиционният подход се съпоставя със ситуационния така, както медицинския модел за здравето — с модела на общественото здраве. Медицинският модел се опитва да открие източника на болестта или нарушението в засегнатия човек. Обратното, изследователите на общественото здраве приемат, че векторите на преноса на болестите идва от средата, създавайки условия, които подпомагат болестта. Понякога болният човек е крайният продукт на патогени в средата, на които ако не се противодейства, ще засегнат и други независимо от опитите за подобряване на здравето на отделния човек. Например според диспозиционния подход дете, което проявява затруднения в ученето, може да получи редица медицински и поведенчески терапевтични интервенции, за да преодолее тази спънка. В много случаи обаче — особено сред бедните — проблемът е причинен от поглъщането на оловото от боята, която се лющи от стените на апартаментите и се влошава от бедността — ситуационен подход. Тези алтернативни гледни точки не са просто абстрактни вариации в концептуалните анализи, а водят до много различни начини за справяне с личните или обществените проблеми.

Значението на такива анализи се разпростира върху всички нас, които като интуитивни психолози подхождаме към всекидневния си живот, опитвайки се да се ориентираме защо хората действат по определен начин и как могат да бъдат променени, за да бъдат по-добри. Редки са обаче хората в индивидуалистичната култура, които не са инфектирани с диспозиционния уклон и винаги търсят първо мотивите, личностните черти, гените и личната патология. Повечето от нас са склонни както да надценяват значението на диспозиционните качества, така и да подценяват значението на ситуационните качества, когато се опитват да разберат причините за поведението на другите хора.

В следващите глави ще предложа значителен обем доказателства, които противодействат на диспозиционното становище за света и ще разширя фокуса, за да разгледам как характерът на хората може да се трансформира от това, че са потопени в ситуации, отприщващи могъщи ситуационни сили. Хората и ситуациите обикновено са в състояние на динамично взаимодействие. Макар че вероятно мислите за себе си като имащи последователна личност във времето и пространството, това вероятно не е вярно. Вие не сте същият човек, когато работите сами, като този, който сте, когато работите в група, когато сте в романтична среда срещу образователна среда, когато сте с близки приятели или в анонимна тълпа, или когато пътувате в чужбина в сравнение с родната ви среда.

[1] Конструктивен подход за справяне с такова насилие в училище се открива в работата на моя колега психолог Елиът Арънсън. Той използва силата на социалнопсихологическото познание, за да предложи пътна карта за промяна на социалната среда в училище, така че състраданието и сътрудничеството да заменят конкуренцията и отхвърлянето: E. Aronson, Nobody Left to Hate: Teaching Compassion After Columbine (New York: Worth, 2000). ↑

Malleus Maleficarum и програмата WID на инквизицията

Един от първите документирани източници на широкоразпространената употреба на диспозиционното гледище към разбирането на злото и освобождаването на света от неговото пагубно влияние е текст, който се превръща в библията на Инквизицията: Malleus Maleficarum, или „Чукът на вещиците“[1]. Той е бил задължително четиво за съдиите от Инквизицията. Текстът започва с главоблъсканица, която трябва да се реши: как злото може да продължи да съществува в свят, който се управлява от изцяло добър и всемогъщ Бог? Един от отговорите: Бог го позволява като проверка на душите на хората. Поддадеш ли се на това изкушение, отиваш в Ада; устоиш ли на изкушението, ще бъдеш поканен в Рая. Същевременно Бог ограничава прякото влияние на Дявола над хората заради по-ранното му корумпиране на Адам и Ева. Решението на Дявола е да има посредници, които да вършат неговото зло: той използва вещиците като своя индиректна връзка с хората, които те корумпират.

За да се намали разпространяването на злото в католическите страни, предложеното решение е да се открият и да се елиминират вещиците. Това, което е нужно, е средство за идентифициране на вещиците, за принуждаването им да признаят еретизма и след това да бъдат унищожени. Механизмът за идентифицирането и унищожението на вещиците (който в наше време може да стане известен като програма WID) е прост и директен: откриване чрез шпиони кои от населението са вещици, проверка на тяхната вещерска природа чрез самопризнания, изтръгнати с различни техники за изтезания, и убиване на онези, които не издържат проверката. Макар че представих лековато това, което е внимателно планирана система на масов терор, изтезания и унищожение на незнайно колко хиляди, този тип опростенческо редуциране на сложни проблеми по отношение на злото подхранва огъня на Инквизицията. Превръщането на „вещиците“ в презряна диспозиционна категория осигурява готово решение на проблема на общественото зло, като просто унищожава колкото се може повече агенти на злото, които се идентифицират, измъчват и варят или горят на кладата.

Имайки предвид, че Църквата и нейните държавни съюзи са управлявани от мъже, не е чудно, че жените е по-вероятно да бъдат етикетирани като вещици, отколкото мъжете. Заподозрените обикновено са маргинализирани или заплашителни по някакъв начин: овдовели, бедни, грозни, деформирани или в някои случаи смятани за твърде горди и могъщи. Ужасният парадокс на Инквизицията е, че пламенното и често искрено желание за борба със злото генерира зло в по-голям мащаб, отколкото светът е виждал и преди. То въвежда използването от Държавата и от Църквата на инструменти и тактики за мъчение, които са върховната перверзия на всякакъв идеал за човешко съвършенство. Изключителната природа на човешкия ум, който може да създава велики произведения на изкуството, науката и философията, е извратена, за да се ангажира в актове на „креативна жестокост“, които целят да пречупят волята. Инструментите на Инквизицията и днес са изложени в затворите по света, във военни и граждански центрове за разпити, където изтезанията са стандартна оперативна процедура (както ще видим по-късно при посещението ни в затвора Абу Граиб)[2].

[1] Heinrich Kramer and Jakob Sprenger, The Malleus Maleftcarum of Kramer and Sprenger (The Witches’ Hammer), edited and translated by Rev. Montague Summers (New York: Dover, 1486/1948). Написана е от немски доминикански монаси. Интересно обобщение е налично онлайн в коментара на Stephanie du Barry (1994), http://users.bigpond.net.au/greywing/Malleus.htm . ↑

[2] Трябва да припишем на този злощастен полет на телеологичната фантазия наследството на насилие срещу жените. Историчката Ан Барстоу проследява системната употреба и широкоразпространеното приемане на мъжкото насилие срещу жените до неговото приемане от мъжката власт зад Църквата и Държавата, която започва тази „вещерска лудост“ в Anne L. Barstow, Witch craze: A New History of European Witch Hunts (San Francisco: HarperCollins, 1995). ↑

Властовите системи упражняват всепроникваща доминация от горе надолу

Моето осъзнаване на властта, която имат системите, започна с осъзнаването как институциите създават механизми, които превеждат идеологията — например причините за злото — в оперативни процедури, например гоненията на вещиците от Инквизицията. С други думи, моят фокус се разшири значително чрез по-пълното разбиране на начините, по които ситуационните условия се създават и оформят от по-високо рангови фактори — властовите системи. Системите, а не просто диспозициите и ситуациите, трябва да се вземат предвид, за да разберем сложните поведенчески модели.

Отклоняващото се, незаконното или безнравственото поведение на хората в обслужващите професии като полицаи, служители в затворите и войници, обикновено се нарича злодеяния на „няколко гнили ябълки“. Внушението е, че това са редки изключения и трябва да се поставят от едната страна на непропускливата граница между злото и доброто, като мнозинството на „добрите ябълки“ са от другата страна. Кой обаче прави разграничението? Обикновено пазачите на системата са тези, които искат да изолират проблема, за да отклонят вниманието и да снемат вината от тези, които са на върха и които може да са отговорни за създаването на несъстоятелни условия на труд или за липсата на надзор или ръководство. Отново диспозиционното становище за гнилите ябълки пренебрегва кацата с ябълки и нейното потенциално корумпиращо ситуационно въздействие върху тези, които са в нея. Анализът на системите се фокусира върху създателите на кацата — тези, които имат властта да проектират кацата.

„Властовият елит“, производителите на кацата, често работи зад кулисите и създава много от условията на живот за нас, останалите, които трябва да прекарваме времето си в различните институционални видове среда, които те са конструирали. Социологът К. Райт Милс осветлява тази черна дупка на властта:

Властовият елит е съставен от мъже, чиито позиции им позволяват да надскочат обикновената среда на обикновените мъже и жени; те са в позицията да вземат решения, които имат огромни последствия. Дали те вземат, или не вземат такива решения е по-малко важно от факта че заемат подобни централни позиции: неуспехът им да действат, неуспехът им да вземат решения, сам по себе си е акт, който често има по-голяма значимост, отколкото решенията, които все пак вземат. Защото те командват основните йерархии и организациите на съвременното общество. Те управляват големите корпорации. Те управляват държавната машина и си присвояват нейните прерогативи. Те ръководят военния Естаблишмънт. Те заемат стратегически командни постове в социалната структура, в която днес са центрирани ефективните средства на властта и богатството, и известността, на която те се радват[1].

Тъй като интересите на тези разнообразни властови брокери съвпадат, те започват да дефинират нашата реалност по начини, които Джордж Оруел прогнозира в романа си „1984“. Военно-корпоративно-религиозният комплекс е върховната мегасистема, която контролира голяма част от ресурсите и качеството на живота на много американци днес.

Когато властта се обедини с хроничен страх, става огромна.

Ерик Хофър, „The Passionate State of Mind“

[1] C. Wright Mills, The Power Elite. (New York: Oxford University Press, 1956), с. 3–4. ↑

Властта да създаваш „врага“

Властните обикновено не вършат най-мръсната работа сами, точно както доновете от мафията оставят мръсната работа на подчинените си. Системите създават йерархии на доминацията, в които влиянието и комуникацията вървят от горе надолу и рядко по обратния път. Когато властовият елит иска да унищожи вражеска нация, се обръща към експертите по пропагандата, за да придадат форма на програма на омразата. Какво е необходимо гражданите на едно общество да мразят гражданите на друго общество до степен да искат да ги сегрегират, да ги измъчват и дори да ги убиват? Нужно е „враждебно въображение“, психологическа конструкция, вкоренена дълбоко в съзнанието им от пропагандата, която трансформира другите във „Врага“. Този образ е най-мощният мотив на войника — този мотив, който зарежда пушката му с амунициите на омразата и страха. Образът на предизвикващия ужас враг, заплашващ собственото благополучие и националната сигурност на обществото, насърчава майките и бащите да изпращат синовете си на война и овластява правителствата да преподреждат приоритетите, за да превръщат плуговете в мечове на разрушението.

Всичко се прави с думи и образи. Ако модифицираме старата поговорка: тоягите и камъните може да счупят костите ви, но имената понякога може да ви убият. Процесът започва със създаването на стереотипни концепции за другия, лишени от човешко качество възприятия за другия, другият като нямащ никаква стойност, другият като всемогъщ, другият като демоничен, другият като абстрактно чудовище, другият като фундаментална заплаха за нашите най-свидни ценности и убеждения. След като страхът на обществеността е създаден и заплахата от врага — надвиснала, разумни хора започват да действат ирационално, независими хора — безмисловно конформистки, и мирни хора — като воини. Драматичните зрителни образи на врага на постери, по телевизията, на кориците на списанията, във филмите и в интернет запечатват в недрата на лимбичната система — примитивния мозък — могъщите емоции страх и омраза.

Социалният философ Сам Кийн блестящо изобразява как враждебното въображение се създава от пропагандата на практически на всяка страна, тръгнала по пътя на войната, и разкрива трансформационната сила на човешката психика над тези „образи на врага“[1]. Оправданията на желанието да се разрушат тези заплахи всъщност са „послемисли“ предложени обяснения, които са планирани за официалната история, но не и за критичен анализ на вредата, която ще се причини или се причинява.

Най-крайният пример на това враждебно въображение действа, разбира се, когато води до геноцид, плана на едни хора да унищожат всички онези, които се концептуализират като техен враг. Знаем някои от начините, по които пропагандната машина на Химлер трансформира еврейските съседи, колеги и дори приятели в презирани врагове на Държавата, които заслужават „окончателното решение“. Този процес се корени в учебниците за началното училище чрез образи и текстове, които представят всички евреи като достойни за презрение и незаслужаващи човешко състрадание. Тук бих искал да разгледам накратко един скорошен пример на опит за геноцид заедно с използването на изнасилването като оръжие срещу човечеството. След това ще покажа как един аспект на този сложен психичен процес — компонентът на лишаването от човешки качества — може да се изучава в контролирани експериментални изследвания, които изолират неговите критично важни характеристики за системен анализ.

[1] Sam Keen, Faces of the Enemy: Reflections on the Hostile Imagination (enlarged ed.) (New York: Harper & Row, 1986/2004). Вж. също въздействащото съпровождащо DVD, продуцирано от Бил Джързи и Сам Кийн. Допълнителна информация е на разположение на www.samkeen.com. ↑

Престъпления срещу човечеството: геноцид, изнасилване и терор

От поне три хиляди години литературата ни учи, че никой човек или държава не са неспособни на зло. В разказа на Омир за Троянската война Агамемнон — предводителят на гърците — казва на своята войска, преди да влезе в битка с врага: „Никой троянец дано не отбегне жестоката гибел днес от ръцете ни тежки. Дано и детето, което майката носи в свойта утроба, смъртта не избегне! Всички в Троя дано да погинат без гроб и без слава!“.[1] Тези противни думи са на благороден гражданин на една от най-цивилизованите градове държави по онова време, дом на философията, юриспруденцията и класическата драма.

Живеем във „века на масовите убийства“. Повече от 50 милиона души са системно убивани с правителствени декрети, изпълнявани от войници и граждански сили, готови да изпълнят заповедите за убийство. През 1915 г. отоманските турци убиват 1,5 милиона арменци. Средата на XX век става свидетел на нацистите, които ликвидират поне 6 милиона евреи, 3 милиона съветски военнопленници, 2 милиона поляци и стотици хиляди „нежелани“ хора. Докато Сталинската Съветска империя убива 20 милиона руснаци, политиката на правителството на Мао Дзъдун води до още по-голям брой смъртни случаи — до 30 милиона от собствените граждани на държавата. Комунистическият режим на Червените кхмери убива 1,7 милиона сънародници в Камбоджа. Партията Баас на Саддам Хюсеин е обвинена в убийството на 100 хиляди кюрди в Ирак. През 2006 г. геноцид изригва в района Дарфур на Судан, който по-голямата част от света удобно пренебрегва[2].

Забележете, че почти същите думи, които Агамемнон използва преди три хилядолетия, са изговорени и в наше време в африканската страна Руанда, когато управляващите хуту са в процес на изличаване на бившите си съседи — малцинството тутси. Една жертва си спомня какво й е казал един от нейните мъчители: „Ще избием всички тутси и един ден децата на хуту ще трябва да питат как е изглеждало някое дете тутси“.

[1] Омир. Илиада. София: Народна култура (1971). — Б.пр. ↑

[2] L. W. Simons, „Genocide and the Science of Proof“ National Geographic, January 2006, 28–35. Вж. също прозорливите анализи на масови убийства в главата на D. G. Dutton, E. O. Doyankowski, and M. H. Bond, „Extreme Mass Homicide: From Military Massacre to Genocide“ Aggression and Violent Behavior, vol. 10 (May-June, 2005): 437–473.

Тези психолози твърдят, че политическите и историческите фактори оформят подбора на целевата група във военните касапници, геноцид и политически убийства. Тази част се базира на вярата за предишно несправедливо предимство, което е завоювано или е присъдено в миналото на тази целева група. Насилието след това се оправдава като отмъщение срещу тази „ракова група“. Това възприятие на свой ред оправдава убийството на неагресивни хора на базата на техния допускан бъдещ риск и опасност за групата на нарушителите, вече превърнали се в атакуващи. ↑

Изнасилването в Руанда

Мирните хора от племето тутси в Руанда в Централна Африка научават, че оръжието за масово унищожение може да е просто мачете, използвано срещу тях със смъртоносна ефикасност. Системните убийства на тутси от техните бивши съседи хуту се разпростират из цялата страна за няколко месеца през пролетта на 1994 г., когато отряди на смъртта избиват хиляди невинни мъже, жени и деца с мачете и обковани с пирони бухалки. В доклад на ООН се оценява, че между 800 000 и 1 милион жители на Руанда са убити за около три месеца, превръщайки това клане в най-яростното в писмената история. Три четвърти от цялото население от племето тутси е унищожено.

Съседите хуту убиват бившите си приятели и съседи по заповед. Един убиец хуту казва в интервю десетилетие по-късно: „Най-лошото в масовото клане беше убийството на моя съсед; ние пиехме заедно, неговото стадо пасеше на моя земя. Той ми беше като роднина“. Майка от племето хуту описва как е била до смърт съседските деца, които гледали с широко отворени очи от изумление, защото били приятели и съседи през целия си живот. Тя казва, че някой от правителството й е съобщил, че тутси са техни врагове и й е дал бухалка, а на съпруга й — мачете, за да ги използват срещу тази заплаха. Тя оправдава касапницата като правене на „услуга“ на тези деца, които иначе са щели да станат безпомощни сираци, след като родителите им вече са били убити.

Доскоро не се признаваше широко системното използване на изнасилването на тези жени в Руанда като тактика на терор и духовно унищожение. Според някои разкази това започва, когато водач от хуту — кметът Силвестър Какумбиби — изнасилва дъщерята на бившия си приятел, а след това кара и други мъже да я изнасилят. По-късно тя разказва какво й е казал той: „Няма да хабим куршуми за теб; ще те изнасилим и това ще е по-зле за теб“.

За разлика от изнасилванията на китайки от японски войници в Нанкин (които ще бъдат описани след малко), където детайлите на кошмара са замъглени от липсата на ранни разкази и нежеланието на китайците да преживяват наново този опит, като го споделят с аутсайдери, за психологическата динамика на изнасилванията на жените в Руанда се знае много[1].

Когато жителите на село Бутаре защитават неговите граници от яростните атаки на хуту, временното правителство изпраща специален човек, за да се справи с това, което се смята за бунт. Това е националният министър по въпросите на семейството и жените и любима дъщеря на Бутаре, израснала в този район. Полин Найрамасухуко — тутси и бивша социална работничка, която изнася лекции върху овластяването на жените — е единствената надежда на това село. Тази надежда веднага е попарена. Полин надзирава поставянето на ужасен капан, обещавайки на хората, че Червеният кръст ще осигури храна и подслон в местния стадион; на практика въоръжени бандити от племето хуту (интерахавме) очакват тяхното пристигане и в крайна сметка избиват повечето от невинните хора, които търсят убежище. Те са въоръжени с картечници, срещу нищо неподозиращите тълпи са хвърляни гранати, а оцелелите са рязани на парчета с мачете.

Полин издава заповедта: „Преди да убиете жените, трябва да ги изнасилите“. Тя нарежда на друга група от тези бандити да изгорят живи група от 70 жени и момичета, които пазят, и им осигурява бензин от колата си, за да го направят. Отново подканва мъжете да изнасилят жертвите си, преди да ги убият. Един от младите мъже казва на преводач, че не можели да ги изнасилят: „ние убивахме цял ден и бяхме изморени. Просто сипахме бензина в бутилки и ги разхвърляхме между жените, а след това го подпалихме“.

Млада жена — Роуз, е изнасилена от сина на Полин — Шалом, който обявява, че има „разрешение“ от майка си да изнасилва жени тутси. Тя е единствената тутси, на която е разрешено да живее, така че да може да занесе отчета за напредъка на Бога като свидетел на геноцида. След това е принудена да гледа как майка й е изнасилвана, а 20 от роднините й — убити.

В доклад на ООН се преценява, че поне 200 хиляди жени са изнасилени през този кратък период на ужас, много от които след това са убити. „В някои е прониквано с копия, дула на пушки, бутилки или тичинки на бананови дървета. Половите органи са били осакатявани с мачете, вряла вода и киселина; гърдите на жените са били отрязвани“ (с. 85). „Влошавайки още повече нещата, изнасилванията — повечето от които са извършвани от множество мъже последователно — често са били придружавани от други форми на физически изтезания и са били режисирани като публични изяви, за да се засили ужаса и позора“ (с. 89). Те са били използвани като публичен начин за засилване на социалната връзка между убийците от племето хуту. Това споделено оформящо се другарство често е страничен продукт на мъжкото групово изнасилване.

Безчовечността не познава граници. „Една 45-годишна жена в Руанда е изнасилена от своя 12-годишен син — докато един интерахавме държи мачете до гърлото му — пред нейния съпруг, докато пет други малки деца са принудени да държат бедрата й отворени“ (с. 116). Разпространението на СПИН сред оцелелите жертви на изнасилванията продължава да сее хаос в Руанда. „Като използвате болест, чума, като апокалиптичен терор, като биологично оръжие, унищожавате способните да раждат, увековечавайки смъртта за поколения напред“ според Чарлз Строузиър, професор по история от Колежа по наказателно правосъдие „Джон Джей“ в Ню Йорк (с. 116).

Как бихме могли да започнем да разбираме силите, които действат, за да превърнат Полин в нов вид престъпник: една жена срещу вражеските жени? Комбинация от история и социална психология може да осигури рамка, базирана на властта и статусния диференциал. Първо, тя е мотивирана от широкоразпространеното мнение за по-ниския статус на жените хуту в сравнение с красотата и арогантността на жените тутси. Те са по-високи и с по-светла кожа и имат повече европоидни черти, което ги прави по-желани от мъжете в сравнение с жените хуту.

Расовото разграничение е произволно създадено от белгийските и немските колонизатори около началото на XX век, за да разграничават хора, които от векове живеят смесено, говорят един и същ език и споделят една и съща религия. Те принуждават всички руандийци да носят идентификационни карти, които ги причисляват или като мнозинството (хуту), или към малцинството (тутси), а висшето образование и административните постове са запазени за тутси. Това става друг източник на огромното желание на Полин за отмъщение. Вярно е и че тя е политическа опортюнистка в доминирана от мъже администрация, която трябва да докаже своята лоялност, подчинение и патриотичен плам пред шефовете си, като организира престъпления, които никога преди това не са били извършвани от жена срещу врага. Освен това става по-лесно да насърчава масовите убийства и изнасилванията на тутси, когато успява да ги разглежда като абстракции, но и като ги нарича с дехуманизиращия термин „хлебарки“, които трябва да бъдат „унищожени“. Това е живият документ за враждебно въображение, което рисува лицата на врага в омразни краски, а след това унищожава платното.

Колкото и да е невъобразимо за мнозина от нас някой преднамерено да вдъхнови такива чудовищни престъпления, Никол Бержеван — адвокатката на Полин по време на съдебното дело срещу нея за геноцид — ни напомня: „Когато участваш в съдебни процеси за убийство, осъзнаваш, че всички сме податливи и дори не можеш да сънуваш, че някога ще извършиш този акт. Започваш обаче да разбираш, че всеки е [податлив]. Може да се случи на мен, може да се случи на дъщеря ми. Може да се случи на вас“ (с. 130).

Една от основните тези на тази книга се подчертава още по-ясно от обмисленото мнение на Алисън де Форж от „Хюман Райтс Уоч“, която е разследвала множество подобни варварски престъпления. Тя ни принуждава да видим отражението си в тези зверства:

Това поведение лежи точно под повърхността на всеки от нас. Опростените разкази за геноцид позволяват дистанцията между нас и извършителите на геноцид. Те са толкова зли, че ние дори не можем да си представим, че извършваме същото нещо. Ако обаче обмислите ужасния натиск, под който са действали хората, тогава автоматично утвърждавате наново тяхната човешка природа — а това става тревожно. Принудени сте да погледнете ситуацията и да кажете: „Какво бих направил аз?“ Понякога отговорът не е обнадеждаващ (с. 132).

Френският журналист Жан Ацфелд интервюира десет представители на милицията от хуту, които днес са в затвора за това, че са убили с мачете хиляди цивилни лица от тутси[2]. Свидетелските показания на тези обикновени мъже — предимно селскостопански работници, активно ходещи на църква и един бивш учител — са смразяващи в тяхното делово, лишено от угризения описание на невъобразима жестокост. Техните думи ни принуждават да се изправяме пред немислимото отново и отново: човешките същества са способни напълно да изоставят хуманността си заради безмисловна идеология, да следват и след това да надминават заповедите на харизматични власти да унищожават всеки, когото те нарекат „Врага“. Нека разсъждаваме за някои от тези разкази, които карат „Хладнокръвно“ на Труман Капоти да бледнее в сравнение.

Тъй като убивах често, започнах да чувствам, че това не означава нищо за мен. Искам да изясня, че от първия господин, когото убих, до последния не изпитвах съжаление за никого от тях.

Ние изпълнявахме заповед. Присъединихме се към ентусиазма на всеки. Събирахме се в екипи на футболното поле и тръгвахме да убиваме като сродни души.

Всеки, който се колебаеше да убива заради тъга, трябваше абсолютно задължително да внимава какво говори, да не казва нищо за причината за своята резервираност от страх, че ще го обвинят в съучастничество.

Убихме всеки, който проследихме [да се крие] в тръстиките. Нямахме причини да избираме, да очакваме или да се страхуваме конкретно от някой. Ние съсичахме познати, съседи, бяхме просто касапи.

Нашите съседи тутси, знаем, не бяха виновни в нищо, но мислехме, че всички тутси са виновни за непрестанните ни неприятности. Ние вече не ги гледахме един по един, вече не спирахме, за да ги разпознаем такива, каквито бяха, дори не като колеги. Те бяха станали заплаха, по-голяма от всичко, което бяхме преживявали заедно, по-важна от нашия начин на възприемане на нещата в общността. Така разсъждавахме и убивахме в същото време.

Ние вече не виждахме човешко същество, когато откривахме тутси в блатата. Имам предвид човек като нас, споделящ подобни мисли и чувства. Ловът беше дивашки, ловците бяха диваци, жертвите бяха диваци — диващината надделя над разума.

Особено трогателна реакция на тези брутални убийства и изнасилвания, опитваща тема, към която ще се връщаме, е на една от оцелелите жени тутси — Берт:

Преди знаех, че мъж може да убие друг мъж, защото това става през цялото време. Сега знам, че дори човек, с когото си разделял храната си или с когото си спал, дори той може да те убие без никакъв проблем. Най-близките съседи могат да те убият със зъбите си: това научих след геноцида и очите ми вече не гледат по същия начин на света.

Генерал-лейтенант Ромео Далер е автор на убедително свидетелство за опита си като командир на Помощната мисия към ООН в Руанда в Shake Hands with the Devil („Да се здрависаш с Дявола“)[3]. Макар че успява да спаси хиляди хора чрез своята героична изобретателност, този висш военен командир е опустошен от неспособността си да привлече повече помощ от ООН, за да предотврати много повече зверства. Накрая той се оказва с тежко посттравматично стресово разстройство като психологическа жертва от тези масови убийства[4].

[1] Част от тъжната история на използването на изнасилването като терористично оръжие се върти около жена, наречена „Министъра на изнасилванията“ от разследващия журналист Питър Ландесман в неговия всестранен репортаж през 2003 г. в „Ню Йорк Таймс“ Magazine, September 15, 2003, с. 82-ff. 131. (Всички следващи цитати са от този репортаж.) ↑

[2] Jean Hatzfeld, Machete Season: The Killers in Rwanda Speak. (New York: Farrar, Straus and Giroux, 2005). ↑

[3] R. Dallaire with B. Beardsley, Shake Hands with the Devil: The Failure of Humanity in Rwanda (New York: Carroll and Graf, 2004). ↑

[4] Психологът Робърт Джей Лифтън, автор на The Nazi Doctors („Нацистките лекари“), настоява, че изнасилването често е преднамерен военен инструмент, за да задейства непрекъснато страдание и крайно унижение, които ще повлияят не само върху отделната жертва, но и върху всеки около нея. „Жената се възприема като символ на чистотата. Семейството се центрира около този символ. После следва брутална атака срещу това, стигматизирайки всички. Всичко това увековечава унижението, което ехти и върху оцелелите и целите им семейства. По този начин изнасилването е по-лошо от смъртта.“ Landesman, с. 125. Вж. също A. Stiglmayer, ed, Mass Rape: The War Against Women in Bosnia-Herzegovina (Lincoln: University of Nebraska Press, 1994). ↑

Изнасилванията в Нанкин, Китай

Толкова графично ужасяващо — но и толкова лесно представяно — е понятието изнасилване, че използваме термина метафорично, за да описваме други почти невъобразими зверства по време на войни. Японски войници убиват между 260 000 и 350 000 китайски цивилни само за няколко кървави месеца на 1937 г. Тези числа представляват повече смърт, отколкото общите убийства в резултат на атомните бомбардировки на Япония и всички цивилни убийства в повечето европейски страни по време на цялата Втора световна война.

Отвъд броя на убитите китайци е важно да разпознаваме „творчески злите“ начини, измислени от техните мъчители, за да направят дори смъртта желана. Разследването на автора Айрис Чанг на този ужас разкрива, че китайски мъже са били използвани за тренировки за бой с щитове и в състезания по обезглавяване. Според оценките 20 000 до 80 000 жени са били изнасилени. Много войници отиват отвъд изнасилването и изкормват жените, режат гърдите им и ги приковават живи за стени. Бащи са били принудени да изнасилват дъщерите си, а синове — майките си, докато други членове на семейството гледат[1].

Войната поражда жестокост и варварско поведение срещу всеки, който се смята за Враг, за лишен от човешки качества, демоничен Друг. Изнасилванията от Нанкин са прословути с графичните детайли на ужасяващите крайности, до които войниците стигат, за да унижават и да унищожават невинни цивилни „вражески граждани“. Същевременно ако беше един-единствен инцидент, а не просто още една част от историческия гоблен на такива жестокости срещу цивилни, можехме да го помислим за аномалия. Британските войски екзекутират и изнасилват цивилни по време на американската Революционна война. Войниците от съветската Червена армия по преценки изнасилват 100 000 берлинчанки към края на Втората световна война и между 1945 и 1948 г. Освен изнасилванията и убийствата на повече от 500 цивилни в касапницата в Май Лай през 1968 г., наскоро публикувани тайни доказателства на Пентагона описват 320 случая на американски зверства срещу виетнамски и камбоджански цивилни[2].

[1] Iris Chang, The Rape of Nanking: The Forgotten Holocaust of World War II. (New York: Basic Books, 1997), с. 6. ↑

[2] A. Badkhen, „Atrocities Are a Fact of All Wars, Even Ours“ San Francisco Chronicle, August 13,2006, с. E1-E6, и D. Nelson and N. Turse, „A Tortured Past“, Los Angeles Times, August 20, 2006, с. Al, ff. ↑

Дехуманизация и нравствено дезангажиране в лабораторията

Можем да приемем, че повечето хора през по-голямата част от времето са нравствени създания. Представете си обаче, че този морал е като скоростен лост, който от време на време се поставя в неутрална позиция. Когато това стане, нравствеността се дезангажира. Ако е на наклон, колата и шофьорът рязко се спускат по хълма. Тогава природата на обстоятелствата определя резултата, а не уменията или намеренията на шофьора. Това е проста аналогия, но според мен тя улавя една от централните теми в теорията за нравственото дезангажиране, разработена от моя колега в Станфорд Албърт Бандура. В по-късна глава ще разгледаме неговата теория, която ще ни помогне да обясним защо иначе добри хора могат да бъдат накарани да вършат лоши неща. На този етап искам да се обърна към експерименталните изследвания, които Бандура и неговите асистенти провеждат, които илюстрират лекотата, с която нравствеността може да се дезангажира чрез тактиката на дехуманизиране на потенциалната жертва[1]. В елегантна демонстрация, която показва силата на дехуманизацията, се показва, че една-единствена дума увеличава агресията към целевия човек. Нека видим как протича експериментът.

Представете си, че сте студент, който е изразил желание да участва в изследване на групово решаване на проблеми като част от екип от трима души от вашия университет. Вашата задача е да помогнете на студентите от друг университет да подобрят своето групово решаване на проблеми, като наказвате грешките им. Това наказание приема формата на прилагане на електрошокове, които стават все по-силни във всеки следващ опит. След като записва имената ви и тези на другите от екипа, асистентът излиза, за да каже на експериментатора, че изследването може да започне. Ще има 10 опита и във всеки от тях може да решите какво да е нивото на електрошока, който ще приложите на другата студентска група в съседната стая.

Не осъзнавате, че това е част от сценария на експеримента, но „случайно“ подочувате асистентът да се оплаква по интеркома на експериментатора, че другите студенти „изглеждат като животни“. Не го знаете, но в други две условия, в които други студенти като вас са били разпределени по случаен начин, асистентът описва другите студенти като „мили момчета“ или изобщо не ги „етикетира“.

Тези прости „етикети“ имат ли някакъв ефект? Първоначално не изглежда така. При първия опит всички групи реагират по един и същ начин и прилагат слаб електрошок — около ниво 2. Скоро обаче започва да има значение какво е чула всяка група за тези анонимни други. Ако не знаете нищо за тях, прилагате електрошокове на стабилното средно ниво 5. Ако сте започнали да мислите за тях като за „мили момчета“, се отнасяте към тях по по-хуманен начин, прилагайки значително по-слаби електрошокове — на ниво 3. Същевременно представянето им като „животни“ изключва всякакво чувство на състрадание, което може да изпитвате към тях и когато допускат грешки, започвате да прилагате електрошокове с все по-увеличаваща се интензивност, значително по-голяма, отколкото в другите условия, и стабилно се придвижвате към високото равнище 8.

Помислете внимателно за момент за психичните процеси, които един прост етикет е задействал в съзнанието ви. Дочули сте човек, когото не познавате лично, да казва на някаква авторитетна фигура, която никога не сте виждали, че други студенти като вас изглеждат като „животни“. Този прост описателен термин променя умствената ви конструкция за тези други хора. Той ви дистанцира от образите на дружелюбни студенти, които със сигурност са по-сходни на вас, отколкото различни. Тази нова умствена нагласа има мощен ефект върху вашето поведение. Post hoc[2] рационализациите на студентите, които те дават, за да обяснят защо е било нужно да прилагат толкова силни електрошокове на студентите „животни“ в процеса на „преподаването им на добър урок“, са еднакво интересни. Този пример на използването на контролирани експериментални изследвания за проучване на подлежащите психични процеси, които се осъществяват в значими реални случаи на насилие, ще бъде обсъден по-подробно в глави 12 и 13, когато разглеждаме как поведенческите учени са изследвали различни аспекти на психологията на злото.

Нашата способност селективно да ангажираме и дезангажираме нравствените си стандарти… помага да се обясни как хората могат да бъдат варварски жестоки в един момент и състрадателни в следващия.

Албърт Бандура[3]

[1] A. Bandura, B. Underwood, and M. E. Fromson, „Disinhibition of Aggression Through Diffusion of Responsibility and Dehumanization of Victims“, Journal of Research in Personality 9 (1975): 253–269. Изследваните лица вярват, че другите студенти, които уж са в съседната стая, получават електрошокове, след като те натиснат ръчката; не са давани електрошокове на измислените „животни“ или други участници. ↑

[2] От латински: ставащо след събитието. — Б.пр. ↑

[3] Цитирано в статия в „Ню Йорк Таймс“ върху нашето изследване на нравственото дезангажиране сред целия затворнически персонал, свързан със смъртното наказание. Benedict Casey, „In the Execution Chamber the Moral Compass Wavers“, The New York Times, February 7, 2006. Вж. M. J. Osofsky, A. Bandura, & P. G. Zimbardo, „The Role of Moral Disengagement in the Execution Process“ Law and Human Behavior, 29 (2005): 371–393. ↑

Ужасяващи образи на малтретиране в затвора Абу Граиб

Ръководната сила зад тази книга беше нуждата по-добре да разберем „как“ и „защо“ на физическото и психичното малтретиране на затворниците от американски военни полицаи в затвора Абу Граиб в Ирак. След като фотографските доказателства за тези злоупотреби обиколиха света през май 2004 г., всички видяхме за пръв път в писмената история живи образи на млади американски мъже и жени, ангажирани в невъобразими форми на изтезание срещу цивилни, които би трябвало да пазят. Мъчителите и измъчваните са уловени в огромна поредица от дигитално документирана извратеност, която самите войници са запечатали по време на своите насилнически „приключения“.

Защо са създали фотографски доказателства за такива незаконни действия, които — ако се открият — със сигурност ще ги вкарат в беля? На тези „трофейни снимки“ като гордото парадиране на ловците на големи животни от миналото със зверовете, които са убили, видяхме усмихнати мъже и жени по време на малтретирането на техните нисши животински създания. Образите показват удари, плесници и ритане на задържаните; скачане върху краката им; насилствено подреждане на голи затворници с качулки на главата в купчини и пирамиди; принуждаване на голи затворници да носят женско бельо на главата си; принуждаване на затворници да мастурбират или да симулират фелацио, докато са снимани или записвани на видео, а жени войници се усмихват или го насърчават; обесване на затворници на греди в килиите за дълги периоди от време; влачене на затворник на каишка, завързана за врата му, и използване на атакуващи кучета без намордници за плашене на затворниците.

Емблематичният образ, който рикошира от този затвор в улиците на Ирак и във всеки ъгъл на глобуса, беше на „триъгълния човек“: задържан с качулка на главата стои върху кутия в напрегната поза с протегнати напред ръце, които се подават изпод одеяло и разкриват електрически проводници, прикрепени към пръстите му. Казали му, че ще го убият с електрошок, ако падне от кутията, когато силите му го напуснат. Няма значение, че жиците не са свързани с нищо; има значение, че той вярва в лъжата и трябва да е преживял значителен стрес. Има и още по-шокиращи фотографии, които американското правителство реши да не разкрива на обществеността заради по-големите щети, които те със сигурност биха нанесли на достоверността и нравствения облик на американската армия и административното управление на президента Буш. Видях стотици от тези снимки и те наистина са ужасяващи.

Бях дълбоко дистресиран от гледката на това страдание, от такива прояви на арогантност, от подобно безразличие към униженията, на които са подложени безпомощните затворници. Бях изумен да науча, че един от малтретиращите — жена войник, която току-що е навършила 21 години — описва малтретирането като „просто забавление и игри“.

Бях шокиран, но не бях изненадан. Медиите и „човекът от улицата“ по света питаха как такива зли дела е можело да се извършат от тези седем мъже и жени, които военните лидери нарекоха „подивели войници“ и „няколко гнили ябълки“. Вместо това аз се чудех какви обстоятелства в този сектор на затвора са могли да наклонят везните и да накарат дори добри войници да правят такива лоши неща. Естествено, провеждането на ситуационен анализ на такива престъпления не ги извинява и не ги прави нравствено приемливи. По-скоро аз трябваше да открия смисъл в тази лудост. Исках да разбера как е било възможно характерът на тези млади хора да бъде така трансформиран за толкова кратко време, че те да могат да извършат тези немислими дела.

Паралелни вселени в Абу Граиб и в Станфордския затвор

Причината да бъда шокиран, но не и изненадан от снимките и историите за малтретирането на затворниците в „Малката работилница на ужасите“ в Абу Граиб беше, че бях виждал нещо подобно и преди. Три десетилетия по-рано бях свидетел на зловещо подобни сцени, докато те се разгръщаха в проект, който ръководех и който бях планирал сам: голи, оковани затворници с качулки на главите, надзиратели, които стъпват на гърбовете на затворниците, докато те правят лицеви опори, надзиратели, които сексуално унижават затворниците, и затворници, които изпитват екстремален стрес. Някои от снимките от моя експеримент са на практика взаимозаменяеми с тези на надзирателите и затворниците в този отдалечен затвор в Ирак — печално известния Абу Граиб.

Студентите, които играеха ролите на надзиратели и затворници в експеримент със симулиран затвор, провеждан в Станфордския университет през лятото на 1971 г., се отразяваха като в огледало от реалните надзиратели и реалния затвор в Ирак през 2003 г. Не само бях виждал такива събития, ами бях отговорен за създаването на условия, които позволиха на подобно малтретиране да процъфтява. Като основния изследовател в проекта аз планирах експеримента, в който разпределени по случаен начин нормални, здрави, интелигентни студенти трябваше да изпълняват ролите или на надзиратели, или на затворници в реалистично симулирана затворническа среда, където трябваше да живеят и да работят в продължение на няколко седмици. Моите изследователски помощници и студенти Крейг Хани, Кърт Банкс и Дейвид Джафи, и аз искахме да разберем известна част от динамиката, действаща в психологията на лишаването от свобода.

Как се адаптират обикновените хора към такава институционална среда? Как властовите диференциали между надзирателите и затворниците се разиграват във всекидневните им взаимодействия? Ако сложите добри хора на лошо място, хората ли триумфират, или мястото ги корумпира? Насилието, което е ендемично в повечето реални затвори, ще отсъства ли в затвор, който е пълен с добри момчета от средната класа? Това бяха някои от изследователските въпроси, които искахме да изследваме в нещо, започнало просто като проучване на затворническия живот.

Изследване на тъмната страна на човешката природа

Пътуването ни заедно ще е такова, че поетът Милтън би могъл да каже, че то води до „видимата тъмнина“. То ще ни заведе до места, където злото по всяко определение на думата процъфтява. Ще се срещнем с редица хора, които са направили много лоши неща на другите, често от чувството за висша цел, най-добра идеология и нравствен императив. Предупреждавам ви да се пазите от демони по пътя, но може да се разочаровате от тяхната баналност и сходството им със съседа ви. С ваше позволение като гид в приключението ви каня да повървите в обувките им и да наблюдавате през техните очи, за да ви дам вътрешната перспектива към злото — отблизо и лично. На моменти гледката ще е направо грозна, но само като изследваме и разберем причините за такова зло, ще можем да го променим, да го удържим, да го трансформираме чрез мъдри решения и новаторски колективни действия.

Мазето на сградата Джордан Хол на Станфордския университет е фонът, който ще използвам, за да ви помогна да разберете какво е било да си затворник, надзирател или директор на затвора по онова време на онова специално място. Макар че изследването е широко известно от репортажи по медиите и от някои от нашите изследователски публикации, цялата история никога преди това не е била разказвана. Ще разкажа събитията така, както се разгръщат от първо лице, сегашно време, пресъздавайки основното от всеки ден и нощ в хронологична последователност. След като разгледаме последиците от Станфордския затворнически експеримент — етични, теоретични и практически, — ще разширим основите на психологическото изследване на злото, като обсъдим цял спектър от експериментални и полеви изследвания на психолози, които илюстрират силата на ситуационните фактори над индивидуалното поведение. Ще проучим в известни детайли изследвания върху конформизма, подчинението, деиндивидуализацията, дехуманизацията, нравственото дезангажиране и злото на бездействието.

„Хората не са затворници на съдбата, а само затворници на собствения си разум“ — казва президентът Франклин Рузвелт. Затворите са метафора за ограниченията на свободата — както буквално, така и символно. Станфордския затворнически експеримент премина от символичен затвор в началото до превръщането в твърде реален затвор в съзнанието на неговите затворници и надзиратели. Кои са някои от другите самоналожени затвори, които ограничават базисната ни свобода? Невротичните разстройства, ниската самооценка, срамежливостта, предразсъдъците, срамът и прекомерният страх от тероризма са само някои от химерите, които ограничават потенциала ни за свобода и щастие, заслепявайки пълноценната ни оценка за света около нас[1].

Имайки това предвид, Абу Граиб се връща, за да улови вниманието ни. Сега обаче нека надскочим заглавията и телевизионните образи, за да разберем по-пълно какво е било да си затворнически надзирател или затворник в онзи ужасен затвор по времето на тези злоупотреби. Мъчението си пробива път в изследването ни в нови форми, които приема от времето на Инквизицията. Ще ви заведа във военния съд заради делото на един от тези военни полицаи и ще бъдем свидетели на някои от отрицателните вторични продукти от действията на войниците. През цялото време ще се позоваваме на всичко, което знаем за трите компонента на нашето социалнопсихологическо разбиране, фокусирайки се върху хората, действащи в конкретните ситуации, създадени и поддържани от системните сили. Ще заведем дело срещу командната структура на американската армия, официалните лица от ЦРУ и топ лидерите в правителството за тяхното комбинирано съучастничество в създаването на дисфункционална система, която поражда изтезанията и злоупотребите в Абу Граиб.

В първата част от последната глава ще предложа някои насоки как да се съпротивляваме срещу нежеланото социално влияние, как да изграждаме съпротивата си срещу съблазнителните примамки на професионалистите в сферата на влиянието. Искаме да знаем как да се борим срещу тактиките за контрол върху съзнанието; използвани за компрометиране на нашата свобода на избора в името на тиранията на конформизма, съгласяването, подчинението, съмненията в нас самите и страховете. Макар да проповядвам за силата на ситуацията, приемам и силата на хората да действат осъзнато и критично като информирани субекти, насочващи собственото си поведение по целенасочен начин. Като разберем как действа социалното влияние и като осъзнаем, че всеки от нас може да е уязвим на неговата фина и всепроникваща власт, можем да станем мъдри и хитри потребители, вместо толкова лесно да се поддаваме на влиянието на властите, груповата динамика, убедителните апели и стратегиите за предизвикване на съгласие.

Искам да завърша, като обърна въпроса, с който започнахме. Вместо да обсъждам дали сте способни на зло, искам да помислите дали сте способни да станете герой. Последният ми аргумент въвежда концепцията за „баналността на героизма“. Вярвам, че всеки от нас е потенциален герой, чакащ правилния ситуационен момент, за да вземе решението да действа, за да помогне на другите независимо от личния риск и саможертва. Имаме обаче много дълъг път, преди да стигнем до този щастлив край, така че andiamo!

[1] Наскоро изследвах тези теми в моята реч по повод на приемането на наградата на фондация „Хавел“ „Визия 97“, която получих на 5 октомври 2005 г., на рождения ден на Вацлав Хавел, бившия президент на Чешката република и неин героичен революционен лидер. Вж. Philip G. Zimbardo, „Liberation Psychology in a Time of Terror“, Prague: Havel Foundation, 2005. Онлайн: www.zimbardo.comhavelawardlecture.pdf. ↑

2. Неделни изненадващи арести

Властта каза на света: „Ти си мой“. Светът я затвори на трона й. Любовта каза на света: „Аз съм твоя“. Светът й даде свободата на нейния дом.

Рабиндранат Тагор, „Stray Birds“[1]

Група млади непознати изобщо не осъзнават, че църковните камбани на Пало Алто бият за тях, че животът им скоро ще бъде трансформиран по напълно неочаквани начини.

Неделя е, 14 август 1971 г., 9:55 ч. Температурата е двадесет и няколко градуса, влажността е ниска, както обикновено видимостта е ограничена: отгоре е безоблачното лазурно небе. Още един идеален като пощенска картичка летен ден в Пало Алто, Калифорния. Търговската камера не приема нищо друго. Несъвършенствата и нередностите не се толерират в този западен рай, така както не се толерира и боклукът по улиците или плевелите в градината на съседите. Човек се чувства добре от това, че е жив в ден като този, на място като това.

Това е Райската градина, където американската мечта се разиграва на живо, краят на границата. Населението на Пало Алто е близо 60 хиляди жители, но основната му отличителна характеристика са 11-те хиляди студенти, които живеят и учат на около миля надолу по Палм Драйв с неговите стотици палмови дръвчета, подредени до входа на Станфордския университет. Станфорд е като разстлал се миниград на неговите повече от 3237,5 хектара, със собствена полиция, пожарна и пощенска служба. Само на един час шофиране на север е Сан Франциско. Пало Алто, обратното, е по-безопасен, по-чист, по-тих и по-бял. Повечето чернокожи живеят през Магистрала 101 в източната част на града, в Източен Пало Алто. В сравнение с порутените многоетажни сгради, с които бях свикнал, еднофамилните и двуфамилните къщи на Източен Пало Алто приличат повече на предградие, в което моят гимназиален учител би си мечтал да живее, ако можеше да спести достатъчно пари, като работи на черно като шофьор на такси.

Въпреки това напоследък около този оазис започва да къкри беда. В Оукланд партията на Черните пантери налага „чернокожата гордост“, подкрепена от чернокожата сила, за да се съпротивлява срещу расистките практики „с всички необходими средства“. Затворите стават центрове за набиране на нова порода политически затворници, вдъхновени от Джордж Джаксън, на когото предстои съдебен процес заедно с неговите „Солдад Брадърс“ заради предполагаемото убийство на затворнически надзирател. Женското освободително движение набира скорост, посветено да сложи край на второразредното им гражданство и на подпомагането на нови възможности за жените. Непопулярната война във Виетнам се влачи, а броят на жертвите расте всеки ден. Тази трагедия се влошава, след като администрацията на Никсън-Кисинджър реагира на антивоенните активисти с все по-масирани бомбардировки като реакция на масовите демонстрации срещу войната. „Военно-индустриалният комплекс“ е врагът за това ново поколение, което открито поставя под съмнение неговите агресивно-комерсиални-експлоататорски ценности. За всеки, който харесва да живее в наистина динамична епоха, този Zeitgeist[2] не прилича на никой друг в най-новата история.

[1] Rabindranath Tagore, Stray Birds (London: Macmillan, 1916), с. 24. ↑

[2] От немски: дух на времето. — Б.пр. ↑

Колективно зло, колективно добро

Заинтригуван от контрастите между чувството за удобна анонимност, с което живеех в Ню Йорк, и това чувство на общност и лична идентичност, което изпитвах в Пало Алто, реших да проведа прост полеви експеримент, за да проверя валидността на разликата. Бях започнал да се интересувам от антисоциалните ефекти, които анонимността предизвиква, когато хората смятат, че никой не може да ги идентифицира, ако са в среда, която насърчава агресията. Въз основа на концепцията за маските, които освобождават враждебните импулси от Lord of the Flies („Повелителят на мухите“), бях правил изследвания, показващи, че изследваните лица, които са „деиндивидуализирани“ по-лесно предизвикват болка на другите, отколкото тези, които се чувстват по-силно индивидуализирани[1]. Сега исках да видя какво правят добрите граждани на Пало Алто в отговор на изкушението, предложено от поканата за вандализъм. Планирах полево изследване от типа на „Скрита камера“, което включваше изоставени автомобили в Пало Алто и — като сравнение — на 3000 мили в Бронкс. Добре изглеждащи коли бяха паркирани през улицата от комплекса на Нюйоркския университет в Бронкс и в Станфордския университет с вдигнати предни капаци и махнати регистрационни номера — сигурни „освобождаващи“ сигнали, които да изкушат гражданите да станат вандали. От скрито място за наблюдение моят изследователски екип наблюдаваше и фотографираше действието в Бронкс и записваше на видео в Пало Алто[2].

Все още не бяхме разположили апаратурата за записване в Бронкс, когато първите вандали се появиха и започнаха да „обезкостяват“ колата: Таткото излая нареждане на Мама да изпразни багажника, а синът да провери жабката, докато той сваля акумулатора. Минувачите — пешеходци и шофьори — спираха, за да отмъкнат нещо ценно от нашата безпомощна кола, преди да започне дербито по унищожението. Този епизод се следваше от парад от вандали, които системно отмъкваха по нещо и след това унищожаваха тази уязвима нюйоркска кола.

Списание „Тайм“ разказа тази тъжна приказка за градската анонимност в действие под заглавието Diary of an Abandoned Automobile („Дневник на един изоставен автомобил“)[3]. Само за няколко дни записахме 23 отделни деструктивни инцидента с този злополучен олдсмобил в Бронкс. Вандалите се оказаха просто обикновени граждани. Всички бяха бели, добре облечени хора в зряла възраст, които при други обстоятелства биха могли да искат по-голяма полицейска защита и по-малко обгрижване на престъпниците, и „много категорично биха се съгласили“ с въпрос от проучване на общественото мнение за необходимостта от повече закон и ред. Противно на очакванията, само един от тези актове беше извършен от деца, които просто се наслаждаваха на радостта от разрушението. Още по-изненадващо беше, че цялото разрушение се извършваше посред бял ден, така че нямахме нужда от нашия инфрачервен филм. Интернализираната анонимност няма нужда от тъмнина, за да се изрази.

Каква обаче беше съдбата на нашата изоставена кола в Пало Алто, която също изглеждаше очевидно уязвима на атака? След цяла седмица нямаше дори един акт на вандализъм срещу нея! Хората минаваха покрай нея, шофираха покрай нея, гледаха я, но никой даже не я докосна. Е, не точно. Един ден валеше и любезен гражданин затвори капака. (Да не би моторът да се намокри!) Когато се качих, за да откарам колата обратно в комплекса на университета, трима съседи се обадиха на полицията, за да съобщят за възможна кражба на изоставена кола[4]. Това е моята операционална дефиниция на „общност“ — хора, които се интересуват в достатъчна степен, за да предприемат действие пред лицето на необичайно или възможно незаконно деяние на техен терен. Вярвам, че такова просоциално поведение произлиза от допускането за взаимен алтруизъм: че другите ще направят същото, за да защитят своята собственост или себе си.

Посланието на тази малка демонстрация е, че условията, които ни карат да се чувстваме анонимни, когато мислим, че другите не ни познават или не им пука, могат да подпомагат антисоциалното, егоистично поведение. По-ранните ми изследвания подчертаваха силата на маскирането на собствената идентичност за отприщването на агресивни действия срещу другите хора в ситуации, които даваха разрешение за нарушаване на обичайните табута срещу междуличностното насилие. Тази демонстрация с изоставената кола разширяваше идеята, за да включа удобната анонимност като предшественик на нарушенията на социалния договор.

Любопитното е, че тази демонстрация стана единственото емпирично доказателство, използвано в подкрепа на „Теорията за счупения прозорец“ за престъпността, която постулира общественото безредие като ситуационен стимул за престъпления заедно с присъствието на престъпници[5]. Всяка среда, която обвива хората в анонимност, отслабва чувството им за лична и гражданска отговорност за техните действия. Виждаме това в много типове институционална среда, например нашите училища и работни места, армията и затворите. Защитниците на Счупените прозорци твърдят, че облекчаването на физическото безредие — отстраняването на изоставените коли от улиците, почистването на графитите и подмяната на счупените стъкла на прозорците — може да намали престъпността и безредието по градските улици. Има доказателства, че такива проактивни мерки работят добре в някои градове, например Ню Йорк, но не и в други.

Общностният дух процъфтява по тих, подреден начин в места като Пало Алто, където хората се интересуват от физическото и социалното качество на живота си и имат ресурсите, за да работят за подобряването и на двете. Тук има чувство за справедливост и доверие, което контрастира с постоянно дразнещите буксири на неравенството и цинизма, които завличат надолу хората на някои други места. Тук например хората имат вяра в своето полицейско управление, че ще контролира престъпността и ще удържа злото — с основание, защото полицаите са високо образовани, добре подготвени, дружелюбни и честни. Полицията спазва устава, което я кара да действа съвсем еднотипно, дори ако в редки случаи хората забравят, че полицаите са просто физически работници, които по една случайност носят сини униформи и може да бъдат съкратени, когато градският бюджет е на червено. В редки моменти обаче дори най-добрите от тях могат да позволят авторитетът да царства над тяхната човечност. Това не става често на място като Пало Алто, но все пак се случи по любопитен начин, който формира фоновата история за начина, по който Станфордския затворнически експеримент започна с гръм и трясък.

[1] Това мое ранно изследване и теорията за деиндивидуацията са обобщени в „The Human Choice: Individuation, Reason, and Order Versus Deindividuation, Impulse, and Chaos“, J 969 Nebraska Symposium on Motivation, ed. W. J. Arnold and D. Levine (Lincoln: University of Nebraska Press, 1990), с. 237–307. По-нова статия върху вандализма може да се види в P. G. Zimbardo, „Urban Decay, Vandalism, Crime and Civic Engagement“, in Schrumpfende Stadte/ Shrinking Cities, ed. F. Bolenius (Berlin: Philipp Oswalt, 2005). ↑

[2] Изследователят Скот Фрейзър водеше изследователския екип в Бронкс, а колегата му Еб Ебсън — изследователския екип в Пало Алто. ↑

[3] „Diary of an Abandoned Automobile“, Time, October 1,1968. ↑

[4] Трябваше да получим одобрението на местната полиция, за да проведем това полево изследване, така че те ме информираха за притесненията на съседите за изоставената кола, която сега е открадната — от мен. ↑

[5] „Теорията за счупените прозорци“ за редуциране на престъпността чрез възстановяване на реда в квартала за пръв път е представена в James O. Wilson and George L. Kelling, „The Police and Neighborhood Safety“, The Atlantic Monthly, March 1982, с. 22–38. ↑

Конфронтации между гражданите и студентите в Станфорд и отвъд него

Единственото петно на иначе отличната служба и гражданска история на най-добрите на Пало Алто беше тяхната загуба на хладнокръвие по време на конфронтация със Станфордските студенти радикали по време на стачката през 1970 г. срещу участието на САЩ в Индокитай. Когато тези студенти започнаха да „опустошават“ сградите в комплекса, помогнах за организирането на няколко хиляди други студенти в конструктивни антивоенни дейности, за да покажа, че насилието и вандализма получават само отрицателно медийно внимание и нямат въздействие върху провеждането на войната, докато нашите тактики в името на мира биха могли да имат[1]. За съжаление новият президент на университета Кенет Пицър изпадна в паника и се обади на ченгетата и както в много подобни конфронтации из цяла Америка твърде много полицаи загубиха професионалното си хладнокръвие и пребиха децата, за които преди това смятаха, че е техен дълг да пазят. Имаше дори още по-насилнически конфронтации между полицията и студентите — в Университета на Уисконсин (октомври 1967 г.), в Щатския университет „Кент“ в Охайо (май 1970 г.) и Щатския университет „Джаксън“ в Мисисипи (също през май 1970 г.). Срещу студентите се стреляше, бяха ранявани и убивани от местната полиция и от Националната гвардия, които в други времена бяха възприемани като техни защитници[2]. (Вж. Бележките за подробности.) От „Ню Йорк Таймс“, 2 май 1970 (с. 1 и 9):

Активизирането на студентските антивоенни настроения — с развитието в Камбоджа като централен проблем — приеха различни форми вчера и включваха следните инциденти.

Две единици на Националната гвардия бяха поставени в повишена готовност от губернатора Марвин Мандел на Мериленд, след като студентите от Университета на Мериленд се сблъскаха с щатската полиция след митинг и бърза атака срещу централата на R. O. T. C.[3] в университетския комплекс Колидж Парк.

Около 2300 студенти и преподаватели от Принстън гласуваха за стачка поне до понеделник следобед, когато е планиран масов митинг: това ще завърши с бойкот на всички социални функции… Студентската стачка в Станфордския университет премина в меле с хвърляне на камъни в калифорнийския университет: полицията използва сълзотворен газ, за да разпръсне демонстрантите.

Репортаж от Станфорд описваше ниво на насилие, което никога преди това този пасторален университетски комплекс не беше виждал. Полицията беше викана в комплекса поне 13 пъти и полицаите арестуваха най-малко 40 души. Най-сериозните демонстрации бяха 29 и 30 април 1970 г., след новината за американската инвазия в Камбоджа. Бяха командировани полицаи чак от Сан Франциско, мятаха се камъни и сълзотворен газ беше използван за пръв път в университетския комплекс през тези две нощи, които президентът Пицър описа като „трагични“. Приблизително 65 души, включително много полицаи, бяха ранени.

Между общността на Станфордския университет, от една страна, и полицията на Пало Алто и неговите жители — хардлайнери и ястреби — от друга, се настаниха враждебни чувства. Това беше странен конфликт, защото никога не е имало такъв тип взаимоотношения на любов и омраза, граждани срещу студенти, между жителите на Ню Хейвън и студентите в Йейлския университет, където бях докторант.

Новият началник на полицията капитан Джеймс Зърчър, който зае поста през февруари 1971 г., беше нетърпелив да разсее всякаква остатъчна враждебност от дните на бунтовете на предшественика си и затова откликна на молбата ми да сътрудничи в програма за „деполяризация“ на градската полиция — Станфордските студенти[4]. Млади, добре говорещи полицаи провеждаха студентски турове в блестящата нова сграда на полицейското управление, а студентите върнаха жеста, като поканиха полицаите да споделят студентската храна с тях и да присъстват на лекциите. Предложих освен това заинтересуваните полицейски новобранци да участват в някои от нашите изследвания. Това беше още един знак, че разумните хора могат да изработват разумни решения на това, което изглеждаше неразрешим социален проблем. Същевременно в този контекст аз наивно помогнах за създаването на ново гнездо на злото в Пало Алто.

Началник Зърчър се съгласи, че ще бъде интересно да се изучи как мъжете се социализират в ролята на полицаи и какво е необходимо за трансформирането на новобранеца в полицията в „добро ченге“. Страхотна идея, отговорих, но тя ще изисква голям изследователски грант, какъвто нямах. Имах обаче малък грант за изучаване на факторите, които изграждат добрия затворнически надзирател, тъй като това беше роля, по-тясна по функции, а и по територия. Какво ще каже да създадем затвор, в който ченгета новобранци и студенти ще бъдат мними надзиратели и мними затворници? Това се стори добра идея на полицейския началник. Освен онова, което можех аз да науча, началникът смяташе, че ще е добро лично обучително преживяване за някои от неговите хора. Затова той се съгласи да задели някои от своите новобранци, за да участват в този експеримент с мнимия затвор. Бях доволен, знаейки, че с този крак, сложен във вратата, мога да поискам от неговите полицаи да проведат мними арести на студентите, които скоро щяха да станат наши затворници.

Малко преди да бъдем готови да започнем, началникът на полицията се отметна от обещанието си да изпрати собствените си мъже като мними затворници или надзиратели, казвайки, че не може да задели хора за следващите две седмици. Въпреки това духът на разведряването се запази и той изрази готовност да помогне на моето затворническо изследване по всякакъв друг осъществим начин.

Изказах идеята, че идеалният начин да се започне най-реалистично и с драматичен привкус изследването ще е неговите полицаи да инсценират арести на бъдещите мними затворници. Щеше да отнеме само няколко часа от извънработна неделна сутрин и със сигурност би имало голямо значение за успеха на изследването, ако бъдещите затворници внезапно са лишени от свободата си така, както е при реалните арести, вместо да идват доброволно в Станфорд, за да се откажат от свободата си като изследвани лица. Началникът на полицията неохотно се съгласи с половин сърце и обеща, че старшият полицай ще задели една патрулка за тази цел в неделя сутрин.

[1] Помогнах в разработването на програма за трениране на антивоенни активисти да набират гражданска подкрепа за кандидати на мира в предстоящите избори, използвайки основни социалнопсихологически стратегии и тактики на убеждаване и подчинение. Боб Абелсън — моят бивш преподавател в Йейл, и аз обединихме тези идеи в операционалния наръчник: R. P. Abelson and P. G. Zimbardo, Canvassing for Peace: A Manual For Volunteers (Ann Arbor, Mich.: Society for the Psychological Study of Social Issues, 1970). ↑

[2] Първите от тези насилнически конфронтации между студентите и полицията бяха в Университета на Уисконсин през октомври 1967 г., когато студентите протестираха набирането на служители на територията на университета от „Дау Кемикъл“ — производителя на небезизвестните напалмови запалителни бомби, които изгаряха земята и цивилните във Виетнам. Там президентът на университета действа прибързано, разчитайки на общинската полиция да удържи студентите демонстранти, които вместо това ги нападнаха със сълзотворен газ, бой с бухалки и пълен хаос. Спомням си особено живо медийния образ на дузина ченгета, които пребиват пълзящ, сам студент, като повечето от лицата им бяха прикрити от маски срещу сълзотворния газ или бяха махнали идентифициращите ги якета. Анонимност плюс авторитет/ власт е рецепта за катастрофа. Страничният продукт от това събитие беше мобилизацията на студентите из САЩ. Повечето от тях бяха студенти, които са били аполитични и неангажирани в такива дейности — за разлика от техните европейски колеги, които буквално излязоха по барикадите, противопоставяйки се на ограниченията на техните правителства върху свободния достъп до обществено образование и заради други оплаквания от несправедливост.

Беше Първи май 1970 г. в Щатския университет „Кент“ Охайо, когато студентите започнаха да протестират срещу ескалацията на Виетнамската война от Ричард Никсън и Хенри Кисинджър в Камбоджа. Някои студенти подпалиха сградата на Тренировъчния корпус за офицери от резерва. Хиляда членове на Националната гвардия, получили заповед да окупират университетския комплекс, стрелят със сълзотворен газ срещу протестиращите. Губернаторът на Охайо Джеймс Роудс каза по телевизията: „Ще изкореним проблема, а няма да лекуваме симптома“. Тази злощастна забележка създаде концептуалната основа за екстремни реакции от страна на гвардейците към студентите, които създаваха проблема — да бъдат „изличени“ без преговори или помирение. Когато група от невъоръжени студенти се събира на 4 май и тръгва към група от 70 гвардейци с байонети, поставени на пушките, един от войниците изпада в паника и стреля директно срещу тях. В един сляп миг внезапно повечето от другите гвардейци започват да стрелят срещу студентите. За три секунди са изстреляни 67 изстрела! Четирима студенти са убити; осем са ранени — някои сериозно. Сред мъртвите и ранените са някои, които дори не са близо до сцената на конфронтацията — хора, които отиват на лекции, а далече от нея. Някои като Сандра Шуър, която е простреляна на 122 метра, и — по ирония Бил Шрьодър — студент в Тренировъчния корпус за офицери от резерва, също са простреляни, без да протестират, а просто като жертви на „странични щети“. Един войник по-късно каза: „Съзнанието ми казваше, че това не е правилно, но стрелях срещу човек, той падна“. Никой никога не е държан отговорен за тези убийства. Емблематична снимка от това събитие показва млада жена, която вика от ужас над тялото на паднал студент. То мобилизира допълнителни антивоенни чувства в САЩ. По-малко известно от касапницата в Щатския университет „Кент“ е сходно събитие, станало само 10 дни по-късно в Щатския колеж в Джаксън, Мисисипи, където са убити трима студенти, а 12 са ранени със стотици изстрели срещу чернокожи студенти от Националната гвардия, окупирала комплекса на колежа.

За разлика от тези смъртоносни срещи, повечето от дейностите по време на националните студентски стачки през май 1970 г. са относително мирни, макар че има някои случаи на нарушения и насилие. В много случаи щатските власти предприемат мерки да предотвратят насилието. В Калифорния губернаторът Роналд Рейгън затвори всичките 28 комплекса на системите на университетите и щатските колежи в продължение на четири дни. Гвардейци бяха изпратени в университетските комплекси на Кентъки, Южна Каролина, Илинойс в Ърбана и Уисконсин в Медисън. Има конфронтации в Бъркли, Университета на Мериленд в Колидж Парк и на други места. В Щатския колеж във Фресно в Калифорния запалителна бомба разруши компютърен център за милиони долари. ↑

[3] Reserve Officers’ Training Corps (ROTC — Корпус за обучение на запасни офицери) — група от базирани в университетите програми за обучение на офицери за американската армия. — Б.пр. ↑

[4] Тази програма беше започната от преподаватели от Станфорд и група студенти и беше подкрепена от Градския съвет на Пало Алто. Преди това ходих в кметството, за да насърча усилията за проактивно помирение. ↑

Катастрофа: мисията почти щеше да се осуети, преди да е започнала

Грешката ми беше, че не настоях за това потвърждение в писмен вид. Проверката на реалността изисква писмени документи (когато съгласието не се филмира или записва). Когато осъзнах тази истина в неделя и се обадих в полицейското управление за потвърждение, началник Зърчър вече беше напуснал за уикенда. Лоша поличба.

Както очаквах, в неделя старшият полицай нямаше намерение да ангажира полицейското управление на Пало Алто с изненадващи масови арести на група студенти за предполагаеми закононарушения, със сигурност не и без писмено оторизиране от шефа си. Нямаше начин този полицейски ветеран да се въвлече в някакъв експеримент, провеждан от някой като мен, който вицепрезидентът му Спиро Агню беше отхвърлил като „хилав интелектуален сноб“. Очевидно имаше по-важни неща, които неговите полицаи да правят, отколкото да си играят на стражари и апаши като част от някакъв малоумен експеримент. Според него психологическите експерименти означаваха бъркане в делата на хората и откриване на неща, които е по-добре да си останат лични. Трябва да си е мислел, че психолозите могат да четат мислите на хората, ако ги погледнат в очите, затова избягваше да ме гледа, когато каза: „Съжалявам за това, професоре. Бих искал да помогна, но правилата са си правила. Не мога да преразпределям полицаите към нова задача без официална оторизация“.

Преди да може да каже: „Върнете се в понеделник, когато шефът е тук“ пред очите си видях как това добре планирано изследване засяда в плитчините още преди да е почнало. Всички системи бяха на мястото си: нашият мним затвор беше внимателно конструиран в мазето на катедрата по психология в Станфордския университет; надзирателите бяха избрали техните униформи и бяха нетърпеливи да получат първите затворници; храната за първия ден вече беше купена; униформите на затворниците бяха ушити на ръка от дъщерята на моята секретарка; видеозаписващата апаратура и подслушвателните устройства в затворническите килии бяха в готовност, университетският Здравен офис, Юридическият отдел, пожарната и университетската полиция бяха уведомени и беше уговорено наемането на легла и чаршафи. Много повече беше направено за посрещане на обезсърчителната логистика на работата с поне две дузини доброволци в продължение на две седмици, половината от които щяха да живеят в нашия затвор денонощно, а другата половина — да работят на 8-часови смени. Никога преди това не бях провеждал експеримент, който да трае повече от един час на изследвано лице на сесия. Всичко това с едно просто „Не“ можеше да се разбие в пламъци.

След като бях научил, че предпазните мерки са по-голямата част от научната мъдрост и че едно асо в ръкава е най-добрият атрибут на умник от Бронкс, бях предугадил този сценарий още в мига, когато научих, че началник Зърчър се е изнесъл от сцената. Затова бях убедил един телевизионен режисьор от Сан Франциско от телевизия KRON да заснеме възбуждащите изненадващи полицейски арести като специален репортаж за неговата вечерна новинарска програма. Разчитах на силата на медиите да размекна институционалната съпротива и още повече на примамливостта на шоубизнеса, за да привлека арестуващите полицаи на моя страна — пред камерата.

— Срамота е, сержант, че не можем да продължим днес така, както очакваше началникът. Имаме телевизионен оператор тук от Канал 4, готов да заснеме арестите за вечерните новини довечера. Това щеше да бъде пример на връзки с обществеността за управлението, но може би началникът няма да е прекалено разстроен, че сте решили да не ни разрешите да продължим така, както е планирано.

— Вижте, не казах, че съм против, просто не съм сигурен, че някои от моите хора ще са готови да го направят. Ние не можем просто да ги изтеглим от техните служебни задачи, нали разбирате.

Суета, твоето име е време в телевизионните новини

— Защо не го оставим на двамата полицаи тук? Ако нямат против да бъдат снимани за телевизията, докато провеждат няколко рутинни полицейски ареста, вероятно ще можем да продължим така, както началникът се съгласи, че трябва да направим.

— Не е голяма работа, сержант — каза по-младият полицай, Джо Спарако, приглаждайки чупливата си черна коса, докато гледаше оператора с неговата голяма камера на рамото му. — Безделна неделна сутрин е и това изглежда като нещо интересно.

— Добре, шефът трябва да знае какво прави; не искам да създавам неприятности, ако всичко е подготвено. Чуйте ме обаче, трябва да сте готови да отговаряте на всякакви повиквания и да прекратите експеримента, ако ми потрябвате.

Аз се намесих:

— Полицаи, бихте ли казали имената си буква по буква за човека от телевизията, така че да може да ги произнесе правилно, когато излъчват репортажа довечера? — Трябваше да гарантирам тяхното сътрудничество, без значение какво би изникнало в Пало Алто, преди всичките ни затворници да бъдат арестувани и да са преминали през формалния процес на регистрация тук, в полицейското управление.

— Трябва да е много важен експеримент, за да се отразява по телевизията, а, професоре? — попита полицай Боб, оправяйки вратовръзката си и автоматично докосвайки дръжката на пистолета си.

— Предполагам, че хората от телевизията мислят така — отвърнах с пълното съзнание за несигурността на моята позиция, — с изненадващите арести от полицията и всичко останало. Това е твърде необичаен експеримент, който може да има някои интересни ефекти; вероятно това е причината началникът да ни разреши да действаме. Ето списък с имената и адресите на всеки от деветимата заподозрени, които трябва да се арестуват. Аз ще съм в колата с Крейг Хани, моя докторант и изследователски асистент, зад вашата патрулка. Шофирайте бавно, така че операторът да може да заснеме вашите движения. Арестувайте ги един по един, използвайки вашата стандартна процедура на действие, прочетете им правата по Миранда, претърсете ги и ги закопчайте с белезници, както бихте направили с опасен заподозрян. Обвинението е кражба с взлом за първите петима заподозрени — нарушение на член 459 от Наказателния кодекс, и го направете въоръжен грабеж за следващите четири ареста — по член 211 от кодекса. Върнете всеки от тях в управлението за регистрация, снемане на отпечатъците, попълване на криминалното досие и каквото там правите обикновено.

След това вкарайте всеки в клетка за задържане, докато прибирате следващия заподозрян от списъка. Ние ще прехвърлим затворника от вашата клетка в нашия затвор. Единственото необикновено нещо, което искам да направите, е да завържете очите на затворника, когато го вкарвате в клетката, с една от тези превръзки. Когато го прехвърляме, не искаме да ни види или да знае точно закъде се е запътил. Крейг с другия ми помощник Кърт Банкс и един от нашите надзиратели — Ванди — ще транспортират затворниците.

— Окей, професоре, Боб и аз можем да се справим чудесно, няма проблеми.

И сега идва основната сюжетна линия[1]

Излизаме от фронт офиса на сержанта, за да слезем по стълбите и да проверим стаята за картотекирането — Джо и Боб, Крейг, операторът, Бил и аз. Всичко е поразително ново; това крило е току-що построено към основното полицейско управление на Пало Алто, съвсем наблизо до — но много далече като външен вид — от стария затвор, който беше порутен — не от прекомерна употреба, а просто от старост. Исках полицаите и операторът да останат ангажирани с процеса от първия арест до последния, за да ги поддържат колкото се може по-стандартизирани. Бях говорил по-рано с човека от телевизията за целта на изследването, но го направих много набързо и повърхностно, защото основното ми притеснение беше да се справя с очакваната съпротива на сержанта. Хрумна ми, че трябва да очертая пред всички тях някакви процедурни детайли за изследването, както и някои от причините да провеждаме такъв експеримент. Това би помогнало да се създаде екипно чувство и освен това да покаже, че се интересувам достатъчно, за да отделя времето да отговоря на техните въпроси.

— Тези дечурлига знаят ли, че ще бъдат арестувани? Казваме ли им, че това е част от експеримент, или как?

— Джо, всички те са изразили доброволно желание да участват в изследване на затворническия живот. Те откликнаха на обява, която публикувахме във вестниците, за да търсим студенти, които искат да спечелят по 15 долара дневно за участие в двуседмичен експеримент върху психологията на лишаването от свобода и…

— Искате да кажете, че на тези деца се плащат по 15 кинта дневно, за да не правят нищо, освен да седят в затворническа килия в продължение на две седмици? Вероятно Джо и аз бихме могли да си предложим услугите. Звучи като лесни пари.

— Може би. Може да са лесни пари, а може и ако излезе нещо интересно, да проведем този експеримент още веднъж, използвайки полицаи като затворници и надзиратели, както казах на вашия началник.

— Е, можете да разчитате на нас, ако го направите.

— Както казвах, деветимата студента, които ще арестувате, са част от голяма група от около 100 мъже, които отговориха на нашата обява в „Пало Алто Таймс“ и „Станфорд Дейли“. Пресяхме очевидните чудаци, тези с минали арести за каквото и да било и всички с медицински или психични проблеми. След едночасово психологическо оценяване и дълбинни интервюта с моите асистенти Крег Хейни и Кърт Банкс, избрахме 24 от тези доброволци, за да бъдат нашите изследвани лица.

— Двадесет и четири по петнайсет кинта по четиринайсет дни е много пара, която ще трябва да платите. Не си ги вадите от джоба, нали докторе?

— Равно е на 5040 долара, но изследването е подкрепено с грант от правителството — от Офиса за военноморски изследвания, за изучаване на антисоциалното поведение, така че не се налага лично да плащам заплатите.

— Всички студенти ли искат да са надзиратели?

— Е, не, в действителност никой не иска да е надзирател; всички предпочитат да играят ролята на затворник.

— Как така? Изглежда, че да си надзирател е много по-забавно и по-малко неудобно, отколкото да си затворник, поне на мен така ми изглежда. Друг въпрос е, че 15 кинта за 24-часова работа като затворник си е нищо. Това е по-добро заплащане за надзирателите, ако работят само на обичайните смени.

— Точно така: планираме надзирателите да работят на 8-часови смени, с 3 екипа от по трима надзиратели 24 часа в денонощието на деветимата затворника. Причината обаче тези студенти да предпочитат да са затворници е, че на някакъв етап може да станат затворници, например за неявяване след получаване на повиквателна от армията или обвинение за шофиране след употреба на алкохол, или да бъдат арестувани на някакъв протест за граждански права или против войната. Повечето от тях казаха, че не биха могли да си представят да бъдат затворнически надзиратели — не са дошли в университета с надеждата да станат затворнически надзиратели. Затова макар че всички участват най-вече заради парите, някои от тях очакват да научат нещо за начина, по който ще се държат в тази нова затворническа ситуация.

— Как избрахте вашите надзиратели? Обзалагам се, че сте избрали по-едрите момчета.

— Не, Джо, разпределихме всички доброволци по случаен начин във всяко от двете условия, все едно хвърляме монета. Ако е ези, доброволецът получава ролята на надзирател; ако е тура — затворник. Надзирателите научиха вчера, че им се е паднало ези. Те дойдоха в нашия малък затвор в мазето на катедрата по психология в Станфорд, за да ни помогнат да довършим работата по него, така че да го чувстват като свое място. Всеки от тях си избра униформа в местния магазин на армията за излишъци и сега чакат експериментът да започне.

— Те получиха ли някакво обучение, за да бъдат надзиратели?

— Ще ми се да имах времето да направя това, но всичко, което направихме, е да им проведем кратка ориентация вчера; не сме провеждали някакво специално обучение как да действат в новата си роля. Основното нещо е да поддържат закона и реда, без насилие срещу затворниците и да не позволяват бягства. Освен това се опитах да им предам типа психична нагласа за затворниците като безсилни, която искаме да създадем в този затвор.

Казахме на децата, които ще арестувате, че просто трябва да чакат у дома, в общежитието или в някаква предварително определена къща, ако живеят твърде далеч и че тази сутрин ще имат новини от нас.

— Скоро ще е така, а, Джо? Ще им покажем арест на живо.

— Аз съм малко объркан за две неща.

— Естествено, давай, Джо. И ти, Бил, ако има нещо, което искате да знаете, за да помогнете по-късно и да разкажете на вашия продуцент за предаването довечера.

— Въпросът ми е следният, докторе: какъв е смисълът да си правите целия този труд да създадете собствен затвор в Станфорд, да арестувате тези студенти, да им плащате всички тези пари, когато ние вече имаме достатъчно затвори и достатъчно престъпници? Защо просто не наблюдавате това, което става в общинския затвор или пък в Сан Куентин? Това няма ли да ви покаже онова, което искате да знаете за надзирателите и затворниците в реалните затвори?

Джо беше хванал бика за рогата. Незабавно влязох в моята роля на университетски преподавател, нетърпелив да преподавам на любопитни слушатели:

— Аз се интересувам да открия какво означава психологически да си затворник или затворнически надзирател. Какви промени човек претърпява в процеса на адаптиране към тази нова роля? Възможно ли е за краткото време от само няколко седмици да се приеме нова идентичност, която е различна от обичайното Аз на човека?

Има изследвания на живота в действителни затвори от социолози и криминалисти, но те страдат от някои сериозни недостатъци. Тези изследователи никога не са свободни да наблюдават всички фази на затворническия живот. Техните наблюдения обикновено са ограничени по мащаб, без особен директен достъп до затворниците и още по-малко до надзирателите. Тъй като има само два класа хора, които обитават затворите — персонал и затворници, — всички изследователи са аутсайдери, на които се гледа с подозрение, ако не и с недоверие, от всички инсайдери на системата. Те могат да видят само това, което им се позволява да видят, по време на обиколките с гид, които рядко слизат под повърхността на затворническия живот. Бихме искали по-добре да разберем по-дълбоката структура на взаимоотношението затворник-надзирател, като пресъздадем психологическата среда на затвора и след това да сме в позицията да наблюдаваме, да записваме и да документираме целия процес на индоктриниране с умствената нагласа на затворник и надзирател.

— Да, предполагам, че има смисъл, така както го описахте — намесва се Бил, — но голямата разлика между вашия Станфордски затвор и истинските затвори е типът затворници и надзиратели, с които започвате. В реалния затвор ние се занимаваме с престъпни типове, насилници, за които нарушаването на закона или нападането на надзирателите не е нищо особено. Трябва да имаш яки надзиратели, за да ги държиш под контрол, да си готов да трошиш глави, ако се налага. Вашите сладки малки Станфордски дечурлига не са подли или агресивни, или яки като истинските надзиратели и затворници.

— Нека се намеся и аз — казва Боб. — Как може да очаквате, че тези колежанчета, които знаят, че ще получават по 15 кинта дневно, за да не правят нищо, няма просто да релаксират две седмици и да се забавляват — и да си поиграят за ваша сметка, докторе?

— Първо, трябва да спомена, че нашите изследвани лица не са само Станфордски студенти, само някои от тях са. Другите са от цялата страна и дори от Канада. Както знаете, много млади хора идват през лятото в Залива на Сан Франциско и ние набрахме срезово кандидати от тях — хора, които току-що завършват лятното училище в Станфорд или Бъркли. Вие сте прави обаче като казвате, че Станфордският затвор няма да бъде населен с обичайния тип затворници. Направихме и невъзможното да подберем млади мъже, които изглеждат нормални, здрави и средностатистически по всички психологически измерения, които измервахме. Заедно с Крейг тук и още един докторант — Кърт Банкс — внимателно подбрах нашата окончателна извадка от всички тези, които интервюирахме.

Крейг, който чакаше търпеливо за този знак на признание от неговия ментор, за да успее да се намеси в разговора, беше готов да доразвие тезата, която изложих:

— В реалния затвор, когато наблюдаваме някакво събитие, например затворници, които се нападат един друг с остри предмети, или надзирател, който удря затворник, не можем да определим степента, до която са отговорни конкретният човек или конкретната ситуация. Наистина има някои затворници, които са агресивни психопати, и има някои надзиратели, които са садистични. Тяхната личност обаче обяснява ли всичко или дори по-голямата част от това, което става в затвора? Съмнявам се. Трябва да вземаме предвид ситуацията.

Засиях при тази красноречива аргументация на Крейг. Аз също споделях това съмнение в диспозициите, но се почувствах по-уверен, след като Крейг го изрази толкова добре пред полицаите. Аз продължих, загрявайки за моя най-добър стил на изнасяне на минилекции:

— Обосновката е следната: нашето изследване ще се опита да диференцира какво хората привнасят в затворническата ситуация от това, което ситуацията изважда на повърхността от хората, които са в нея. Според предварителния ни подбор нашите изследвани лица са по принцип представителни на образованите младежи от средната класа. Те са хомогенна група от студенти, които много си приличат в редица отношения. Като си разпределяме по случаен начин в две различни роли, започваме с „надзиратели“ и „затворници“, които са съвместими — всъщност те са взаимозаменяеми. Затворниците не са по-агресивни, враждебни или бунтарски настроени от надзирателите, а надзирателите не са по-авторитарни и търсещи власт. В този момент „затворник“ и „надзирател“ са еднакви. Никой не искаше да е надзирател; никой не е извършил никакво престъпление, което би оправдало лишаването от свобода и наказанието. След две седмици тези младежи ще бъдат ли така неразличими? Техните роли ще променят ли личността им? Ще видим ли някакви трансформации на техния характер? Това планираме да открием.

Крейг добави:

— Друг начин да погледнем на това е: поставяме добри хора в зла ситуация, за да видим кой или какво побеждава.

— Благодаря, Крейг, харесва ми това — ентусиазирано се обади операторът Бил. — Моят режисьор ще иска да използва това довечера като реклама. Телевизионната станция нямаше човек на разположение тази сутрин, така че аз ще трябва едновременно да снимам, но и да измисля някои опорни точки, за които да закача видеото. Кажете, професоре, времето тече. Аз съм готов, може ли да започваме сега?

— Разбира се, Бил. Джо, аз така и не отговорих на първия ти въпрос за експеримента.

— А той беше?

— Дали затворниците знаят, че ще бъдат арестувани като част от експеримента. Отговорът е „не“. Просто им е казано да бъдат на разположение за участие в експеримента тази сутрин. Те може да приемат, че арестът е част от изследването, тъй като знаят, че не са извършили престъпления, заради които да бъдат обвинени. Ако ви питат за експеримента, бъдете мъгляви, не казвайте, че е или че не е. Просто вършете работата си така, сякаш са реални арести; пренебрегвайте всички техни въпроси или протести.

Крейг не можа да се удържи да не добави:

— В известен смисъл арестът като всичко останало, което те ще преживеят, трябва да слее реалността с илюзията, ролевата игра и идентичността.

— Малко цветисто — помислих си, — но със сигурност си струваше да се каже.

Точно преди Джо напусне сирената на неговата изцяло бяла патрулка, си сложи сребърни огледални очила — от вида, който носеше надзирателят във филма Cool Hand Luke („Непокорният Люк“), типа, който не дава възможност на никого да види очите ти. Ухилих се, също както и Крейг, знаейки, че всички наши надзиратели ще носят същите създаващи анонимност очила като част от опита ни да създадем чувство за деиндивидуализация. Изкуството, животът и изследването бяха започнали да се сливат.

[1] Това описание на подготовките за неделните арести от полицията на Пало Алто се базира не на документални записи на нашите действия по онова време, а по-скоро на спомените ми, смесени с намерението да създам разумна сюжетна линия. Описанието на експерименталните процедури и теоретичната обосновка за изследването ни комбинира това, което преди бях обяснил на капитан Зърчър, на ръководителя от телевизионната станция KRON, за да ангажирам сътрудничеството му в заснемането на арестите, и на оператора, преди да стигнем до полицейския участък, освен онова, което си спомням, че съм казал на арестуващите полицаи онази сутрин. Намерението ми е да предам тази жизненоважна информация на читателя, без да се ангажирам в педантичен таймаут, за да го направя официално. Цялостната причина за провеждането на това изследване се базираше на по-теоретични основи, отколкото тестирането на относителното въздействие на диспозиционните, или личностните, фактори срещу ситуационните фактори в разбирането на поведенческите трансформации в нови поведенчески контекстове. Това ще стане видимо в следващите глави. ↑

Едно ченге чука на вратата[1]

Полицай, арестуващ студент затворник

— Мамо, мамо, на вратата има полицай и той ще арестува Хъби! — изпищя най-малкото момиче на семейство Уитлоу.

Г-жа Декстър Уитлоу не чу съвсем добре съобщението, но от звука на писъците на Нина разбра, че има някаква неприятност, с която трябва да се занимае Татко.

— Моля те, помоли баща си да се погрижи. — Г-жа Уитлоу беше ангажирана в изследване на съвестта си, защото имаше множество опасения за промените, които се осъществяваха в църковната служба, от която се беше върнала. Напоследък мислеше много и за Хъби, подготвяйки се за живот на посещения два пъти годишно от нейния красив, русоляв, синеок чаровник. Една от благословиите на заминаването му в колежа, за която тайничко се молеше, беше ефекта на „далече от очите, далече от сърцето“, който би охладил твърде очевидната страст между Хъби и приятелката му от гимназията на Пало Алто. При мъжете добрата кариера трябваше да е на мястото си преди плановете за женитба — често му казваше тя.

Единствената грешка, която тя можеше да открие в това обичливо дете, беше, че понякога се отнасяше, когато е с приятели, например миналия месец, когато от лудория боядисаха покрива с плочи на гимназията, или когато започнаха да обръщат и да „изскубват“ уличните знаци. „Това е абсолютно глупаво и незряло, Хъби, и може да береш ядове заради него!“

— Мамо, татко не си е у дома, той е на голф игрището с г-н Марсдън, а Хъби е долу и един полицай го арестува!

— Хъби Уитлоу, арестувам ви за нарушение на член 459 от Наказателния кодекс, взлом в жилище. Ще ви заведа в полицейското управление за регистрация. Преди да ви претърся и да ви сложа белезниците, трябва да ви предупредя за гражданските ви права. (Знаейки за телевизионната камера, която жужеше наблизо, записвайки за поколенията този класически арест, Джо беше отгоре до долу Суперченге в отношението си и „печен“ като Джо Фрайдей от Dragnet („Клопка“) в държанието си.) Нека изясня някои факти: имате право да мълчите и от вас не се изисква да отговаряте на каквито и да било въпроси. Всичко, което кажете, може и ще се използва срещу вас в съда. Имате право да се консултирате с адвокат, преди да отговаряте на въпросите, и адвокат може да присъства по време на разпита. Ако нямате средства, за да си наемете адвокат, ще ви бъде осигурен обществен защитник, който да ви представлява на всички етапи от съдебната процедура. Разбирате ли правата си? Добре. Имайки тези права предвид, ви водя в Управлението за регистрация за престъплението, в което сте обвинен. Сега елате доброволно до патрулката.

Г-жа Уитлоу беше изумена да види синът й да бъде претърсван, да му слагат белезници и да бъде проснат върху патрулката с разкрачени крака като най-обикновен престъпник от типа, който виждаме по телевизионните новини. Възвръщайки самообладанието си, тя настоя любезно:

— За какво е всичко това, полицай?

— Госпожо, имам заповед да арестувам Хъби Уитлоу по обвинения във взлом, той…

— Знам, полицай, казах му да не взема онези пътни знаци, че не трябва да е повлиян от онези момчета Дженингс.

— Мамо, ти не разбираш, това е част от…

— Полицай, Хъби е добро момче. Баща му и аз ще се радваме да заплатим разходите по замяната на всичко, което е било взето. Вижте, това беше само лудория, не са възнамерявали нищо сериозно.

Сега вече малка тълпа съседи се беше събрала на значително разстояние, примамени от насладата на заплахата към безопасността или сигурността на някой друг. Г-жа Уитлоу положи специални усилия да не ги забелязва, за да не се разсейва от актуалната задача — да предразположи полицая, така че той да е по-внимателен със сина й. „Ако Джордж си беше вкъщи, той щеше да знае как да се оправи с тази ситуация — мислеше си тя. — Ето това става, когато голфът е на първо място преди Бог в неделя.“

— Окей, да тръгваме, че имаме натоварен график; има още много арести, за които трябва да се погрижим тази сутрин — каза Джо, докато вкарваше заподозрения в патрулната кола.

— Мамо, татко знае всичко за това, питай го, той подписа документите, всичко е наред, не се притеснявай, това е просто част от…

Виещата сирена на патрулната кола и проблясващите полицейски лампи изкараха още повече любопитни съседи, за да утешават горката г-жа Уитлоу, чийто син беше изглеждал толкова мило момче.

Хъби се почувства неудобно за пръв път, виждайки дистреса на майка си, и се чувстваше виновен, че седи сам на задната седалка на полицейската кола, с белезници, зад защитния екран между него и полицаите. „Значи така се чувства човек, ако е престъпник“ — мислеше си той, а розовите му бузи внезапно почервеняха от срам, когато съседът Палмър го посочи и възкликна пред дъщеря си: „Накъде отива този свят?! Сега пък момчето на семейство Уитлоу е извършило престъпление!“.

В полицейското управление процедурата по регистрация беше осъществена с обичайната ефикасност, като имаме предвид сътрудничеството на заподозрения. Полицай Боб се зае с Хъби, докато Джо обсъждаше с нас как е преминал този пръв арест. Аз си мислех, че е отнел малко повече време, отчитайки, че предстоят още около осем ареста. Същевременно операторът искаше нещата да се движат по-бавно, така че да може да се позиционира по-добре, тъй като трябваше да заснеме само няколко добри ареста, за да разкаже историята. Ние се съгласихме, че следващият арест трябва да е бавен за филмирането, но след това — с добър телевизионен запис или не — експериментът ще бъде на първо място и арестите трябва да се ускорят. Само за Уитлоу вече бяха отишли 30 минути; с тази скорост щеше да е необходим почти цял ден, за да се извършат всички арести.

Не забравях, че сътрудничеството на полицията не е независимо от властта на медиите и затова се притеснявах, че след като заснемането приключи, те може да откажат да довършат докрай всички останали арести от списъка. Колкото и да беше интересно да се наблюдава тази част от изследването, знаех, че нейният успех не е под мой контрол. Толкова много неща можеха да се объркат, повечето от които бях предвидил и се бях опитал да им противодействам, но винаги имаше неочаквано събитие, което би могло да изличи и най-добрите планове. Има твърде много неконтролирани променливи в реалния свят, или на „терен“ както казват социалните учени. Това е утехата на лабораторните изследвания: експериментаторът контролира всичко. Всичко ставащо е под изключителния му контрол. Изследваното лице е на терена на изследователя. То е като предупрежденията в полицейските наръчници за разпитите: „Никога не разпитвайте заподозрени или свидетели в домовете им; водете ги в полицейското управление, където можете да се възползвате от непознатостта, липсата на социална подкрепа и освен това не е необходимо да се притеснявате за непланирано прекъсване“.

Опитах се внимателно да подтикна полицая да се забърза, но Бил непрекъснато се намесваше с искания за още един дубъл, още един ъгъл. Джо слагаше превръзка на очите на Хъби. Формуляр С11-6 на Бюрото за криминална идентификация и разследване беше попълнен с нужната информация и му бяха снети отпечатъците; оставаше само да бъде сниман. Щяхме да направим това с „Полароида“ в нашия затвор, за да спестим време: да ги снимаме, след като всички затворници са в новите си униформи. Хъби беше преминал през процеса на регистрация без коментар или емоции, след като неговият пръв и единствен опит да се пошегува беше париран от Джо: „Ти какъв си, умник или нещо такова?“. Сега той седеше в малка клетка за задържане в полицейското управление, с превръзка на очите, сам и безпомощен, чудейки се защо се е вкарал в тази каша и питайки се дали си е струвало. Утешаваше се обаче от мисълта, че ако нещата загрубеят твърде много, може да се разчита на баща му и братовчед му — общественият защитник, да дойдат и да го отърват от договора.

[1] Следните три сценария бяха разработени въз основа на наличната информация за трима от мнимите затворници от първоначалната биографична информация за тях и по-късните интервюта, заедно с наблюденията, направени по времето на техните неделни арести. Ясно е, че съм си позволил творчески волности да разширя тази информация, за да изградя тези изпълнени с въображение сценарии. Ще видим обаче, че има някои паралели с тяхното последващо поведение като мними затворници. ↑

„Грух, грух, прасетата са тук“

Сценарият за следващия арест се разигра в малък апартамент в Пало Алто.

— Дъг, събуди се, по дяволите, полицията е тук. Една минута, моля, той идва. Обуй си панталоните, ако обичаш.

— Какво имаш предвид под „полицията“? Какво искат от нас? Виж, Сузи, не се напрягай, дръж се хладнокръвно, не сме направили нищо, което да могат да докажат. Нека аз говоря с прасетата. Знам си правата. Фашистите не могат да ни разиграват.

Чувствайки, че срещу себе си има смутител, полицай Боб използва своя приятелски подход на убеждаване.

— Вие ли сте г-н Дъг Карлсън?

— Да, и какво?

— Съжалявам, но вие сте заподозрян в нарушение на член 459 от Наказателния кодекс — взлом, и аз ще ви отведа в центъра в управлението за регистрация. Имате правото да мълчите, имате…

— Зарежи тая работа, знам си правата. Не съм завършил университет за едното нищо. Къде е съдебното постановление за ареста ми?

Докато Боб мислеше как да се справи тактично с този проблем, Дъг чу камбаните на близката църква, които биеха.

— Днес е неделя! — той беше забравил, че е неделя!

Каза на себе си: „Затворник, а, е, каква е играта? Предпочитам го, не съм ходил в университет, за да стана прасе, но някой ден полицията може да ме прибере, почти както стана миналата година на антивоенните бунтове в Университета на Калифорния. Както казах на интервюиращия — Хейни мисля, че беше — не се хващам с това заради парите и не е заради опита, защото цялата идея звучи смехотворно и не мисля, че ще стане нещо от това, но искам да видя как да се държа, ако ме смачкат като политически затворник“.

Няма как да не се разсмея, когато си помисля за глупавия им въпрос: „Изчислете вероятността да останете в затворническия експеримент през целите две седмици по скала от 0 до 100 процента“. За мен 100%, без да ми мигне окото. Това не е истински затвор, а само симулация. Ако имам някакъв проблем, напускам, просто си тръгвам. Чудно ми е и как те са реагирали на моя отговор на „Какво бихте искали да правите след десет години?“. Идеалната професия за мен, която се надявам да играе активна роля в бъдещето на света — революцията.

Кой съм аз? Какво е уникално за мен? Какво ще кажете за моя директен отговор: „От религиозна гледна точка съм атеист. От «конвенционална» гледна точка съм фанатик. От политическа гледна точка съм социалист. От гледна точка на психичното здраве съм здрав. От екзистенциално-социална перспектива съм раздвоен, дехуманизиран и дистанциран — и не плача много.“

Дъг разсъждаваше за потисничеството на бедните и нуждата да се отнеме властта от капиталистическо-военните управници на тази страна, докато седеше предизвикателно на задната седалка на патрулната кола по време на бързото връщане в полицейското управление. „Добре е да си затворник — мислеше той. — Всички вдъхновяващи революционни идеи са произлезли от затворническия опит.“ Изпитваше родство с Джордж Джаксън от „Солдад Брадърс“, харесваше писмата му и знаеше, че в солидарността на всички потиснати народи се крие силата на революцията да победи. Може би този малък експеримент ще е първата стъпка в тренирането на ума и тялото му за евентуалната борба срещу фашистите, управляващи Америка.

Полицаят, който го регистрираше, игнорира насмешливите коментари на Дъг, докато височината, теглото и отпечатъците му от пръстите бързо бяха записани. Той беше изключително делови. Джо лесно завъртя всеки пръст, за да получи ясен набор от отпечатъци дори когато Дъг се опита да не мърда ръката си. Той беше малко изненадан колко силно е „прасето“ или пък беше просто малко слаб от глад, защото не бе закусвал. От мрачната процедура се зароди донякъде параноичната мисъл: „Хей, може би тези плъхове стачкоизменници от Станфорд наистина са ме предали на ченгетата. Що за глупак бях да им дам толкова много лична информация, която могат да използват срещу мен“.

— Хей, ченге — обади се Дъг с неговия висок глас, — кажи ми отново в какво ме обвинявате?

— Взлом. При първа присъда може да те пуснат условно след две години.

„Аз съм готов да бъда арестуван, сър“

Следващият сценарий се разигра на определено място, откъдето да вземем Том Томпсън — верандата на моята секретарка Розан. Том беше като биче: 1,72 м висок, 77 кг, със солидни мускули и много късо подстригана коса. Ако имаше истински делови човек, това беше 18-годишното момче войник. Когато го попитахме по време на интервюто: „Какво бихте искали да правите след десет години?“, неговият отговор беше изненадващ: „Къде и какво е маловажно — типът работа ще включва създаване на организация и ефикасност в неорганизирани и неефективни области на нашето държавно управление“.

Планове за брак: „Планирам да се оженя едва след като съм солиден финансово“.

Някаква терапия, лекарства, транквиланти или престъпен опит? „Никога не съм извършвал престъпно действие. Все още помня едно преживяване, когато бях на пет или шест години: видях баща ми да взема бонбон и да го изяжда, докато пазарува. Бях засрамен от неговото действие.“

За да спести пари от наем, Том Томпсън спеше на задната седалка на колата си: условия, които нито бяха удобни, нито пригодени за учене. Наскоро трябвало да „се бори с паяк, който ме ухапа два пъти, един път по окото и един път по устната“. Въпреки това той току-що беше завършил всички летни курсове, за да увеличи кредитите си и академичния си статус. Освен това работеше по 45 часа седмично на най-различни места и се хранеше с остатъците от студентския стол, за да спести пари за учебните такси през следващия семестър. В резултат на неговата упоритост и пестеливост Том планираше да завърши шест месеца по-рано. Освен това трупаше мускулна маса, като тренираше сериозно в свободното си време, с каквото очевидно разполагаше в изобилие, след като не ходеше на срещи с момичета и нямаше близки приятели.

Да бъде платен участник в затворническото изследване беше идеална работа за Том, тъй като курсовете и лятната работа бяха приключили и той имаше нужда от парите. Три истински хранения на ден, истинско легло и може би горещ душ бяха като печалба от лотарията. Същевременно повече от всичко друго — или всеки друг — той си представяше следващите две седмици като платен отпуск.

Не беше правил клекове твърде дълго време на верандата на улица „Кингсли“ №450, където чакаше, за да започне своето участие в нашия експеримент, когато патрулната кола спря зад неговия шевролет, модел 1965 г. На разстояние беше фиатът на Хейни с непоколебимия оператор, заснемащ това, което трябваше да е последният арест. След това щеше да снима още малко вътре в полицейското управление, а накрая и нашия мним затвор. Бил беше нетърпелив да се върне при телевизора с някое знойно видео вместо това, което обикновено беше безлична неделна вечерна новинарска емисия.

— Аз съм Том Томпсън, сър. Готов съм да бъда арестуван без никаква съпротива.

Боб беше подозрителен към този образ: можеше да е някаква откачалка, която иска да докаже нещо със своите уроци по карате. Белезниците бяха щракнати както трябва, още преди да му се изчетат правата според съдебното решение Миранда. Претърсването за скрити оръжия беше по-пълно, отколкото с другите, защото имаше особено чувство по отношение на хора, които демонстрират точно този вид несъпротива. Беше и твърде оперен и самоуверен за човек, който е изправен пред арест; обикновено това означаваше някакъв капан: или позьорът криеше оръжие, провеждаше се арест по фалшиво обвинение, или пък имаше нещо друго не съвсем наред. „Аз не съм психолог — каза ми Джо по-късно, — но има нещо не наред с този момък Томпсън, той е като военен офицер по физическата подготовка — като вражески сержант.“

За щастие онази неделя нямаше престъпления в Пало Алто или котки, увиснали на дървета, за да извикат Боб и Джо и да не могат да завършат техните все по-ефикасни процедури. Към ранния следобед всичките ни затворници бяха регистрирани и заведени в нашия затвор, в нетърпеливите очакващи ръце на нашите кандидат-надзиратели. Тези млади мъже напускаха слънчевия рай на Пало Алто, за да слязат по късото бетонно стълбище в трансформираното мазе на катедрата по психология в сградата „Джордън Хол“, на улица „Сера“. За някои това щеше да стане спускане в Ада.

3. Нека неделните деградиращи ритуали започнат сега

Докато всеки от затворниците с превръзка на очите е ескортиран надолу по стълбите пред Джордан Хол в малкия ни затвор, нашите надзиратели им нареждат да се съблекат и да останат голи, разкрачени и с протегнати ръце срещу стената. Те стоят в тази неудобна поза дълго време, а надзирателите не им обръщат внимание, защото са заети със задачи в последната минута, например складиране на вещите на затворниците, подреждане на своите стаи и оправяне на леглата в трите килии. Преди да получи униформата си, всеки затворник е поръсен с пудра, която е уж против въшки, за да не зарази нашия затвор. Без никакво насърчение от персонала, някои надзиратели започват да осмиват гениталиите на затворниците, отбелязвайки малкия размер на пенисите им или смеейки се на неравно висящите им тестиси. Такова мъжко забавление!

Все още с превръзка на очите, всеки затворник получава униформата си: нищо модно, просто престилка, приличаща на муселинова рокля, с числа отпред и отзад за идентификация. Цифрите бяха зашити от комплекти, които купихме от магазин със стоки за скаутите. Дамски найлонов чорап служи като шапка, покриваща дългата коса на много от тези затворници. Това е заместител на бръсненето на главата, което е част от ритуала за новодошлите в армията и в някои затвори. Покриването на главата е и метод за изличаване на един от маркерите на индивидуалността и подпомагането на по-голямата анонимност между затворниците. След това всеки затворник обува чифт гумено сабо и към единия му глезен се заключва верига — непрекъснато напомняне за лишаването от свобода. Дори когато спи, затворникът ще бъде подсещан за положението си, когато веригата удари крака му, когато се обръща в съня си. На затворниците не е разрешено долно бельо, така че когато се навеждат, задните им части се виждат.

Когато затворниците са напълно подготвени, надзирателите махат превръзката за очите, така че да могат да огледат новия си външен вид в огледало в цял ръст, закачено на стената. Снимка с „Полароид“ документира идентичността на всеки затворник в официален регистрационен формуляр, в който името им е заменено с номер. Унижението да си затворник е започнало, до голяма степен както става в много институции: от подготвителните лагери на армията до затворите, болниците и нископлатените работни места.

„Не си движи главата; не си мърдай устата; не си мърдай ръцете; не си мърдай краката; не мърдай нищо. Сега млъкни и стой там, където си“ — излайва надзирател Арнет в първата му демонстрация на власт[1]. Той и другите надзиратели от дневната смяна, Дж. Ландри и Маркъс, започват да държат полицейските си палки в заплашителни позиции, докато събличат и обличат затворниците. Първите четирима затворници са подредени в редица и им се казват някои от основните правила, които надзирателите и директорът на затвора са формулирали по време на ориентацията на надзирателите предния ден. „Не харесвам директорът да коригира работата ми — казва Арнет, — така че ще направя желателно за вас да се държите така, че да не се налага да бъда коригиран. Слушайте внимателно тези правила. Трябва да се обръщате към затворниците единствено и само с номера им. Обръщайте се към надзирателите с «г-н надзирател».“

Когато нови затворници се довеждат в Двора, по същия начин са обезпаразитени, облечени и накарани да се присъединят към събратята си до стената за индоктринация. Надзирателите се опитват да бъдат много сериозни. „Някои от вас, затворниците, вече знаят правилата, но други от вас са показали, че не знаят как да се държат, така че трябва да ги научите.“ Всяко правило се чете бавно, сериозно и авторитетно. Затворниците са прегърбени, престъпват от крак на крак и се оглеждат в този странен нов свят. „Изправи се, номер 7258! Ръцете залепени до тялото, затворници.“

Надзирател с униформа от Станфордския затворнически експеримент (СЗЕ)

Арнет започва да изпитва затворниците за правилата. Той е взискателен и критичен, работи усилено, за да зададе сериозен тон по официален военен начин. Стилът му като че ли казва, че той просто си върши работата, нищо лично. Затворниците обаче не се „връзват“: те се кикотят, смеят, не го приемат сериозно. Те все още не са започнали да играят своята роля на затворници.

„Не се смейте!“ — нарежда надзирател Дж. Ландри. Набит, с дълга, рошава руса коса, Ландри е с около 15 см по-нисък от Арнет, който е висок, слаб младеж с орлови черти, тъмна кестенява и къдрава коса и здраво стиснати устни.

Внезапно надзирател Дейвид Джафи влиза в затвора. „Стойте мирно срещу тази стена за пълното изчитане на правилата“ — казва Арнет. Джафи, който всъщност е един от моите студенти бакалаври в Станфорд, е нисък младеж, може би 1,65 м, но изглежда по-висок от обикновено, защото се е изправил, опънал раменете назад и вдигнал високо глава. Той вече е влязъл в ролята си на надзирател.

Наблюдавам ставащото от малък, покрит с платно прозорец зад параван, който прикрива видеокамерата ни — записваща система „Ампекс“ и малко пространство за наблюдение в южния край на Двора. Зад платното Кърт Банкс и други от изследователския ни екип ще записват поредица от специални събития през следващите две седмици, например храненето, проверките на затворниците, посещенията на родителите, приятели и затворническия капелан, и всякакви нарушения на реда. Нямаме достатъчно средства, за да записваме непрекъснато, затова го правим благоразумно. Това е и мястото, от където ние, експериментаторите, и другите наблюдатели можем да гледаме ставащото, без да го нарушаваме и без изследваните лица да знаят кога записваме или наблюдаваме. Можем да записваме и наблюдаваме само действието, което се разиграва директно пред нас в Двора.

Макар че не можем да виждаме в килиите, сме в състояние да чуваме какво става. В килиите има аудиоустройства, които ни позволяват да подслушваме разговорите на затворниците. Те не знаят за скритите микрофони зад осветителните панели. Тази информация ще се използва, за да разберем какво мислят и чувстват, когато са сами, и какви типове неща споделят един с друг. Може да е полезна и за идентифицирането на затворниците, които имат нужда от специално внимание, защото са прекалено стресирани.

Изумен съм от надутото говорене на надзирател Джафи и съм изненадан да го видя наконтен за пръв път в спортно сако и вратовръзка. Неговото облекло е рядкост при студентите в тези дни на хипитата. Той нервно върти своите големи мустаци в стил Сони Боно[2], докато влиза в новата си роля. Бях казал на Джафи, че това е моментът да се представи на тази нова група от затворници като техен надзирател. Той се двоуми, защото не е по демонстрациите; Джафи е спокоен, мълчаливо интензивен. Тъй като беше извън града, той не участваше в нашето подробно планиране, а беше пристигнал едва предния ден, навреме за ориентацията на надзирателите. Джафи се чувстваше малко не на място, особено след като Крейг и Кърт бяха докторанти, а той само студент в бакалавърска степен. Може би се чувстваше и неловко, защото беше най-ниският от другия персонал, които до един бяха над 1,80 м високи. Той обаче изправя гръбнак и създава впечатление на силен и сериозен.

— Както вероятно вече знаете, аз съм вашият надзирател. Всички вие сте показали, че не можете да живеете навън, в реалния свят, по една или друга причина. Вие някак си нямате чувството за отговорност на добрите граждани на тази велика страна. Ние в този затвор, вашите надзиратели, ще ви помогнем да научите каква е вашата отговорност като граждани на тази страна. Чухте правилата. По някое време съвсем в близко бъдеще ще има тяхно копие, закачено във всяка килия. Очакваме да ги знаете и да можете да ги рецитирате с поредните им номера. Ако следвате тези правила, ако ръцете ви са чисти, ако се разкаете за злодеянията си и демонстрирате правилната нагласа на покаяние, ние с вас ще се разбираме отлично. Да се надяваме, че няма да ми се налага да ви виждам твърде често.

Това беше изумителна импровизация, следвана от заповед на надзирател Маркъс, който проговори за пръв път:

— Сега благодарете на надзирателя за неговата отлична реч пред вас. — Деветте затворника в унисон извикаха благодарността си на надзирателя, но без особена искреност.

Затворници, подредени в редица за преброяването в СЗЕ

[1] Освен ако не е отбелязано по друг начин, целият диалог между затворниците и надзирателите е взет от дословно транскрибирани видеозаписи, правени по време на експеримента. Имената на затворниците и надзирателите са модифицирани, за да се прикрие истинската им идентичност. Материалите от Станфордския затворнически експеримент, за които се говори в тази книга, и всички оригинални данни и анализи са представени в Архива на историята на американската психология в Ейкрън, Охайо. Бъдещи материали също ще бъдат дарени и ще бъдат изложени за постоянно в Архива като „Документи на Филип Зимбардо“. Първата част ще бъде посветена на Станфордския затворнически експеримент. Информацията за контакт с Архива е www.uakron.edu или ahap(a)uakron.edu. СЗЕ е обект на обширни дискусии в медиите и някои от участниците са избрали да разкрият идентичността си. Това обаче е първият път, в който пиша за експеримента в такива детайли за обща аудитория. Затова реших да променя имената на затворниците и на надзирателите, за да скрия истинската им идентичност. ↑

[2] Салваторе Филип Боно — Сони (1935–1998) е американски записващ артист, продуцент и политик, който става известен с партньорството си с втората си съпруга Шер като популярния пеещ дует Сони и Шер. Бил е кмет на Палм Спрингс, Калифорния, от 1988 до 1992 г. и конгресмен от 44-ти окръг на Калифорния от 1995 до смъртта си през 1998 г. — Б.пр. ↑

Това са правилата, по които ще живеете

Беше дошло времето да се наложи известна формалност на ситуацията, като запознаем новите затворници с правилата, които ще ръководят поведението им през следващите няколко седмици. Всички надзиратели участваха, а Джафи изработи тези правила в напрегната сесия предния ден в края на ориентацията на надзирателите[1].

Надзирател Арнет го обсъжда с надзирател Джафи и решават, че Арнет ще прочете на глас пълния набор от правила — първата му стъпка в доминирането на дневната смяна. Той започва бавно и с много прецизна артикулация. Седемнадесетте правила са:

1. Затворниците трябва да мълчат в периодите на почивка, след като светлините угаснат, по време на хранене и винаги когато са извън затворническия двор.

2. Затворниците трябва да се хранят в определеното за това време и само тогава.

3. Затворниците трябва да участват във всички дейности в затвора.

4. Затворниците трябва да поддържат килиите си чисти по всяко време. Леглата трябва да са оправени и личните вещи трябва да са спретнати и подредени. Подът трябва да е безупречно чист.

5. Затворниците не трябва да преместват, да човъркат, да драскат или да увреждат стените, таваните, прозорците, вратите и всяка друга собственост на затвора.

6. Затворниците никога не трябва да пипат осветлението на тавана.

7. Затворниците трябва да се обръщат един към друг само по номерата си.

8. Затворниците винаги трябва да се обръщат към надзирателите с „г-н надзирател“ а към директора — с „г-н главен надзирател“.

9. Затворниците никога не трябва да говорят за своята ситуация като за „експеримент“ или „симулация“. Те са лишени от свобода, докато не бъдат пуснати условно.

— Минахме половината път. Надявам се, че обръщате голямо внимание, защото ще запаметите всички и всяко от тези правила наизуст и ние ще ви проверяваме през случайно избрани интервали — предупреждава надзирателят новите си подопечни.

10. На затворниците са разрешени 5 минути в тоалетната. На никой затворник не е разрешено да се връща в тоалетната, преди да е изминал един час след определения период за тоалетната. Посещенията в тоалетната се контролират от надзирателите.

11. Пушенето е привилегия. То ще бъде разрешено след хранене или по преценка на надзирателя. Затворниците нямат право да пушат в килиите. Нарушаването на привилегията тютюнопушене ще води до окончателното й отменяне.

12. Писмата са привилегия. Всички писма, които идват и излизат от затвора, ще бъдат инспектирани и цензурирани.

13. Посещенията са привилегия. Затворниците, на които е разрешено да имат посетител, трябва да се срещнат с него на вратата на двора. Посетителят ще бъде надзираван от надзирател и той може да прекрати посещението по своя преценка.

14. Всички затворници във всяка килия ще стават прави винаги когато директорът на затвора, заместник-директорът или някой от другите посетители пристигнат на място. Затворниците ще чакат заповед да седнат или да възобновят това, което правят.

15. Затворниците трябва през цялото време да се подчиняват на всички заповеди, издавани от надзирателите. Заповед на надзирателя заменя всички писмени заповеди. Заповедта на началника заменя както заповедите на надзирателя, така и писмените правила. Заповедите на директора на затвора са с върховен приоритет.

16. Затворниците трябва да докладват всички нарушения на правилата на надзирателите.

— Последно, но най-важно правило, което трябва да помните през цялото време, е правило №17 — добавя надзирател Арнет като зловещо предупреждение:

17. Неуспехът да се подчините на горните правила може да доведе до наказание.

По-късно през тази смяна надзирател Дж. Ландри решава, че иска известна част от светлината на прожекторите и препрочита правилата, добавяйки личното си разкрасяване: „Затворниците са част от затворническата общност. За да функционира гладко общността, вие, затворниците, трябва да се подчинявате на следните правила“.

Джафи кима в знак на съгласие; на него вече му харесва да мисли за това като за затворническа общност, в която разумните хора създават и следват правила, и могат да живеят хармонично.

[1] Тези правила бяха разширение на правилата, които Джафи и неговите колеги бяха разработили за проекта си в моя курс Социалната психология в действие през предходната пролет. В него те създаваха мним затвор в общежитието си. За този курс студентите избираха от набор от десет експериментални проекта, които предлагах, всеки от които щеше да изследва аспекти на хората в институциите, например възрастни, нанасящи се в дом за възрастни хора, хора, присъединяващи се към секти, и социализацията в ролите на затворници и надзиратели. Джафи и около дузина други студенти избраха затворите като своя тема и като част от изследването им проектираха и ръководиха мним затвор в общежитието си през един уикенд — с драматични резултати, които стимулираха представения официален експеримент.

В мнимия затвор, устроен от тези студенти, давах някои съвети, но не знаех какво са преживели, докато те не представиха курсовия си проект в час един ден след затворническия им уикенд. Бях изумен от интензивността на чувствата, изразени открито преди голяма лекция, гнева, фрустрацията, срама и объркването по отношение на поведението им и това на приятелите им в новите роли. Интервюирах ги и стана ясно, че ситуацията е била много възбуждаща. Имайки предвид самоподбора на тези студенти в темата обаче, не беше ясно дали е имало нещо необичайно по отношение на тях или на подобната на затвор среда. Само контролиран експеримент със случайно разпределение в ролите на надзиратели и затворници би могло да отдели диспозициите от ситуационните фактори. Това стана един от стимулите за проектирането на този експеримент, който направихме през следващото лято. Окончателният доклад на Джафи за груповото изследване през 15–16 май 1971 г. е озаглавен просто „Симулиран затвор“. Непубликуван доклад, Станфордски университет, пролет 1971 г. ↑

Първото броене на това странно място

Според плана, разработен от надзирателите по време на срещата за ориентация предния ден, надзирател Дж. Ландри продължава процеса на налагане на авторитета на надзирателите, като дава инструкции за броенето. „Добре, за да се запознаете с вашите номера, ще направим проверка отляво надясно, при това бързо.“ Затворниците викат номерата си, които са произволни четири- или трицифрени числа, зашити на предната част на техните халати. „Това беше много добре, но искам да ги видя в стойка мирно.“ Затворниците неохотно се изправят в поза мирно. „Бяхте много бавни в изправянето. Десет лицеви опори.“ (Лицевите опори скоро станаха главен елемент в тактиките на надзирателите за контрол и наказание.) „Каква е тая усмивка? — пита Джафи. — Мога да видя тази усмивка оттук. Това не е смешно, това е сериозна работа, в която сами сте влезли.“ Джафи скоро напуска Двора, за да дойде отзад при нас и да обсъди как се е справил с началната сцена. Почти в унисон Крейг, Кърт и аз потупваме егото му: „Летящ старт, Дейв, браво!“.

Първоначално целта на преброяването, както е във всички затвори, е административната необходимост да се гарантира, че всички затворници присъстват и са изброени, че никой не е избягал или не е в килията си болен или нуждаещ се от внимание. В този случай вторичната цел на преброяванията е затворниците да се запознаят с новата си идентичност като номер. Искаме от тях да започнат да мислят за себе си и за другите като затворници с номера, а не с имена. Интересното е как природата на преброяването се трансформира в течение на времето от рутинно запаметяване и рецитиране на идентификационни номера в открит форум за надзирателите да демонстрират пълната си власт над затворниците. След като и двете групи участници в изследването, които първоначално са взаимозаменяеми, влязат в ролите си, преброяванията осигуряват публична демонстрация на трансформацията на характера в надзиратели или в затворници.

Затворниците най-накрая са изпратени в килиите си, за да запаметяват правилата и да се запознаят с новите си съкилийници. Килиите, проектирани да подчертават удобната анонимност на условията на живот в затворите, всъщност са реконструирани малки офиси с размери 3 на 3,6 м. Вместо офис мебелите сложихме три легла, събрани едно до друго. Килиите са голи и нямат никакви други мебели с изключение на Килия 3, която има мивка и чешма, която изключихме, но надзирателите биха могли да пуснат водата, когато пожелаят, за да наградят определени добри затворници, като ги преместят в тази специална килия. Вратите на офисите бяха заменени със специално направени черни врати, оборудвани с един ред железни пръти над централен прозорец, а номерата на трите килии бяха ясно изписани на всяка врата.

Килиите са подредени по дължината на стената от дясната страна на Двора, както изглежда от нашата гледна точка зад екрана с еднопосочно огледало. Дворът е дълъг, тесен коридор, широк 2,70 м и дълъг 11,5 м. Няма прозорци, а само индиректно неоново осветление. Единственият вход и изход е далечният северен край на коридора срещу нашата стена за наблюдение. Тъй като има само един изход, разполагаме с няколко пожарогасителя наблизо в случай на пожар по заповед на Комисията на Станфордския университет за изследванията, в които участват хора, която прегледа и одобри нашето изследване. (Пожарогасителите обаче може да се превърнат и в оръжия.)

Вчера надзирателите залепиха на стените на Двора надписи, определящи това пространство като „Станфордски общински затвор“. Друг надпис забраняваше пушенето без разрешение, а трети знак сочеше застрашително към мястото за строг тъмничен затвор — „Дупката“. Това беше малък килер в стената срещу килиите. Беше използван за склад и кутиите с архиви заемаха почти цялото пространство, с изключение на по-малко от квадратен метър открито пространство. Тук непокорните затворници щяха да прекарват време като наказание за различни нарушения. В това малко пространство затворниците щяха да стоят прави, клекнали или да седнат на пода в пълна тъмнина за период от време, определен от надзирателя. Те можеха да чуват какво става навън, в Двора, както и добре да чуват, ако някой блъска по вратите на Дупката.

Затворниците са изпратени в избраните по случаен начин килии: Килия 1 е за 3401, 5704 и 7258; Килия 2 — за 819, 1037 и 8612; а Килия 3 — за 2093, 4325 и 5486. В известен смисъл това е като ситуацията на военнопленниците, при която различен брой вражески войници са заловени и затворени като единица, а не като цивилен затвор, където има предварително съществуваща общност, в която се социализира всеки новодошъл затворник и в която винаги идват нови затворници, а други излизат, защото са освободени условно.

Като цяло нашият затвор беше много по-хуманна институция от повечето от лагерите за военнопленници, а със сигурност и по-удобен, чист и подреден от затвора Абу Граиб (който, между другото, Саддам Хюсеин прави известен с изтезанията и убийствата много преди американските войници да го повторят по-наскоро). Въпреки това, независимо от относителния „комфорт“, този Станфордски затвор щеше да се превърне в сцена на малтретиране, която зловещо предвещаваше злоупотребите в Абу Граиб от резервистите от Военната полиция.

Приспособяване на ролите

Нужно е доста време, за да влязат надзирателите в ролята си. От Отчетите за смяната на надзирателите, подготвяни в края на трите смени, научаваме, че надзирател Ванди се чувства неловко, не е сигурен какво е необходимо, за да бъде добър надзирател, иска му се да е получил известно обучение, но смята, че е грешка да е твърде мил със затворниците. Надзирател Джеф Ландри, по-малкият брат на Дж. Ландри, съобщава, че се чувства виновен по време на унизителните деградиращи ритуали, в които затворниците трябва да стоят голи за дълго време в неудобни пози. Той съжалява, че не се е опитал да спре някои от нещата, които не одобрява. Вместо да възрази, той просто е напускал Двора колкото се може по-често, за да не продължи да наблюдава тези некомфортни взаимодействия. Надзирател Арнет, докторант по социология, който е няколко години по-голям от останалите, се съмнява, че въвеждането на затворниците в ролята им е имало желания ефект. Той смята, че сигурността по време на смяната е лоша и че другите надзиратели са твърде любезни. Дори след кратките срещи през този пръв ден Арнет може да определи онези затворници, които са размирници, и тези, които са „приемливи“. Освен това той посочва нещо, което ние бяхме пропуснали в наблюденията си, но полицай Джо беше отбелязал по време на ареста на Том Томпсън — загриженост за затворник 2093.

Арнет не харесва факта, че Том, или 2093, е „твърде добър“ в своето „ригидно придържане към всички заповеди и регулации“[1]. (И наистина, 2093 по-късно ще бъде пренебрежително наречен „сержанта“ от другите затворници точно заради неговия военен стил на подчинение на заповедите. Той въведе някои изпъкващи ценности в нашата ситуация, които може да влязат в конфликт с тези на надзирателите — нещо, което трябва да следим в бъдеще. Спомнете си, че това беше нещо, което Том, арестуващият го полицай, също забеляза.)

Обратното, Затворник 819 смята цялата ситуация за доста „забавна“[2]. Първите преброявания му бяха съвсем приятни, „просто майтап“ и той смяташе, че някои от надзирателите също се забавляват. Затворник 1037 беше наблюдавал, докато всички други са обработени по същия унизителен начин като него. Същевременно той отказа да приеме която и да е част от това сериозно. Беше по-притеснен от това, че е много гладен, след като на закуска беше хапнал много малко и очакваше да му бъде даден обяд, което така и не стана. Той прие, че липсата на обяд беше още едно произволно наказание, наложено от надзирателите, независимо от факта, че повечето затворници се бяха държали добре. В интерес на истината ние просто бяхме забравили да вземем обяда, защото арестите бяха отнели много дълго време и имаше толкова много неща, с които да се справяме, включително отмяната на участието в последната минута на един от студентите, разпределен в ролята на надзирател. За щастие имахме заместник от първоначалния пул от пресети кандидати за нощната смята — надзирател Бърдън.

[1] Доклад за смяната на надзирателите. ↑

[2] Заснета окончателна оценка на затворника. ↑

Започва нощната смяна

Надзирателите от нощната смяна пристигат преди започването й в 18 ч, за да облекат новите си униформи, да изпробват лъскавите сребърни огледални очила и да се оборудват със свирки, белезници и палки. Минават през Офиса на надзирателите, разположен на няколко стъпки от входа към Двора, в коридор, където са и кабинетите на главния надзирател и директора на затвора, всеки със собствена табела на вратата. Там надзирателите от дневната смяна посрещат новите си колеги, казват им, че всичко е под контрол и е на мястото си, но добавят, че някои затворници все още не са навлезли изцяло в програмата. Те трябва да бъдат наблюдавани изкъсо и да бъдат подложени на натиск да влязат в правия път. „Ще го направим и вие ще видите права линия, когато се върнете утре“ — хвали се един от новодошлите надзиратели.

Първата храна най-накрая се поднася в 19 ч. Тя е съвсем обикновена, предложена в стил бюфет на маса, сложена в Двора[1]. На масата има място само за 6 затворници, така че когато те приключват, останалите трима идват да се хранят с това, което е останало. Затворник 8612 веднага се опитва да говори с другите, за да направят седяща стачка в знак на протест срещу тези „неприемливи“ затворнически условия, но те са твърде гладни и уморени, за да мислят за това точно сега. Затворник 8612 е умникът Дъг Карлсън — анархистът, който наприказва бая неща на арестуващите го полицаи.

Обратно в килиите, на затворниците е заповядано да мълчат, но 819 и 8612 не се подчиняват, говорят високо и се смеят, и им се разминава… засега. Затворник 5704 — най-високият от всички — досега е мълчал, но пристрастеността му към тютюна го е завладяла и той настоява да му се върнат цигарите. Казва му се, че трябва да заслужи правото да пуши, като бъде добър затворник. 5704 оспорва този принцип, заявявайки, че това е нарушение на правилата, но безрезултатно. Според правилата на експеримента всеки участник може да напусне в момента, в който пожелае, но това като че ли е забравено от недоволните затворници. Те можеха да използват тази заплаха да напуснат като тактика за подобряване на условията или за намаляване на безсмисленото малтретиране, което търпяха, но не го направиха и бавно потъваха още по-дълбоко в ролите си.

Последната официална задача на главния надзирател Джафи за този пръв ден е да информира затворниците за Вечерите за посещение, които наближават. Всички затворници, които имат приятели или роднини наблизо, трябва да им напишат да дойдат на посещение. Той описва процедурите по писането на писмата и дава на всеки, който поиска, по една химикалка, канцеларски материали на Станфордския общински затвор и пощенски плик с марка. Те трябва да напишат писмата си и да върнат тези материали в края на краткия „период за писане“. Дава им ясно да разберат, че надзирателите имат правото да решат дали на някого няма да се разреши да пише писмо, защото не е спазвал правилата, не е знаел затворническия си номер или по някаква друга причина, която надзирателят може да има. След като писмата са написани и дадени на надзирателите, затворниците получават заповед да излязат от килиите си за първото преброяване през нощната смяна. Разбира се, персоналът чете всички писма от съображения за сигурност, а също и прави копия на тях за нашите архиви, преди да ги изпрати. Съблазънта на Вечерта за посещения и писмата стават инструменти, които надзирателите използват инстинктивно и ефективно, за да затегнат контрола си върху затворниците.

[1] Планираните хранения през първата седмица с кетъринговите услуги към Студентския съвет „Тресидър“ на Станфорд:

1. Неделя — говеждо задушено.

2. Понеделник — фасул.

3. Вторник — пилешки пай.

4. Сряда — пуйка по кралски.

5. Четвъртък — царевични хлебчета с бекон.

6. Петък — спагети с месни кюфтенца.

Закуска: 142 мл сок, зърнена закуска или твърдо сварени яйца и ябълка.

Обяд: 2 филии хляб с един от следните колбаси — болонски, шунка или лебервурст. Ябълка, бисквита, мляко или вода. ↑

Новото значение на преброяванията

Официално, доколкото зависеше от мен, преброяванията трябваше да изпълняват две функции: затворниците да се запознаят със своите номера и да се удостовери, че всички затворници са налице за началото на всяка смяна на надзирателите. В много затвори преброяванията служат като средство за дисциплиниране на затворниците. Макар че първото преброяване започна достатъчно невинно, нашите нощни преброявания и техните съответствия рано сутрин щяха в крайна сметка да ескалират до изтезания.

— Добре, момчета, сега ще имаме едно малко преброяване! Ще е много забавно — казва надзирател Хелман, широко ухилен.

Надзирател Джеф Ландри бързо добавя:

— Колкото по-добре го направите, толкова по-кратко ще бъде.

Когато излизат в Двора, изтощените затворници са мълчаливи, сърдити и не се гледат един друг. Денят е бил много дълъг, а и кой знае какво ги очаква, преди най-накрая да могат добре да се наспят.

Джеф Ландри поема командването:

— Кръгом, ръцете опрени на стената. Никакво говорене! Искате ли това да трае цяла нощ? Ще го повтаряме, докато не го направите както трябва. Започвайте преброяването един по един.

Хелман също се намесва:

— Искам да го направите бързо, искам да го направите високо. — Затворниците се подчиняват. — Не го чух много добре, ще трябва да го повторим. Момчета, това беше ужасно бавно, затова още веднъж.

— Точно така — обажда се Ландри, — ще трябва да го направим отново.

След като няколко номера са извикани, Хелман изкрещява:

— Стоп! Това високо ли е? Може би не ме чухте правилно: казах „високо“, казах „ясно“.

— Да видим дали те могат да броят отзад напред. Сега пробвайте от другия край — казва Ландри игриво.

— Хей! Не искам да чувам някой да се смее! — навъсено обявява Хелман. — Ние ще сме тук цяла нощ, докато не го направим както трябва.

Някои от затворниците започват да осъзнават, че между тези двама надзиратели — Хелман и по-младия Ландри — се води борба за доминация. Затворник 819, който не е приемал нищо от това сериозно, започва да се смее шумно, докато Ландри и Хелман се „надцакват“ един друг за сметка на затворниците. „Хей, казах ли, че можеш да се смееш, 819? Може би не си ме чул добре.“ Хелман се ядосва за пръв път. Застава точно пред лицето на затворника, навежда се към него и го блъска с палката си. Сега Ландри избутва колегата си настрани и нарежда на 819 да направи 20 лицеви опори, което той и прави, без да коментира.

Хелман се връща в центъра на сцената: „Този път го пейте“. Когато затворниците отново започват преброяването, той ги прекъсва: „Не казах ли, че трябва да пеете? Господа, може би тези чорапени шапки са твърде стегнати около главата ви и не можете да ме чувате добре“. Той става все по-креативен в техниките за контрол и диалог. Обръща се към Затворник 1037 за това, че пее фалшиво своя номер и иска той да направи 20 подскока. След като той свършва, Хелман добавя: „Ще направиш ли още 10 за мен? И този път гледай онова нещо да не дрънка толкова много“. Тъй като няма начин да се правят подскоци, без закачената за глезена верига да дрънчи, заповедите стават произволни, но надзирателите започват да извличат удоволствие от издаването на заповеди и принуждаването на затворниците да ги изпълняват.

Макар че е забавно затворниците да се карат да пеят номерата си, двамата надзиратели се редуват с думите: „Няма нищо смешно в това“ и оплакването „О, това е ужасно, наистина лошо“. Хелман им казва още веднъж: „Искам да пеете, при това искам да звучи нежно“. На затворник след затворник се нарежда да прави още лицеви опори заради това, че е твърде бавен или твърде кисел.

Когато надзирателят-заместник Бърдън се появява с главния надзирател, динамичното дуо Хелман и Ландри незабавно преминава към каране на затворниците да се преброят със затворническите си номера, а не само с номера си в редицата от едно до девет, както правеха досега, в което, разбира се, няма никакъв официален смисъл. Сега Хелман настоява, че те нямат право да гледат номерата си, когато се преброяват, тъй като вече трябва да са ги наизустили. Ако някой от затворниците обърка номера си, наказанието е дузина лицеви опори за всеки. Продължавайки да се конкурира с Ландри за доминация в йерархията на надзирателите, Хелман става още по-произволен: „Не ми харесва начинът, по който броиш, когато се отпускаш. Искам да се преброиш, когато се вдигаш. Направи още десет лицеви опори за мен, 5486“. Затворниците недвусмислено се подчиняват на заповедите все повече и по-бързо. Това обаче само подкрепя желанието на надзирателите да изискват повече от тях. Хелман: „Ами това е просто чудесно. Защо не го изпеете този път? Хора, вие не пеете много добре, просто не ми звучи прекалено сладко“. Ландри: „Не мисля, че те поддържат добър ритъм. Направете го сладко и приятно, направете го удоволствие за ухото“. Затворници 819 и 5486 продължават да се подиграват на процеса, но — странно — се подчиняват на изискванията на надзирателите да изпълняват многобройни подскоци като тяхно наказание.

Новият надзирател, Бърдън, още по-бързо влиза в ролята от другите надзиратели, но той е имал „обучение на работното място“, докато е гледал двата си ролеви модела наперено да вършат работата си. „О, това беше добре! Е, това е начинът, по който искам да го правите. 3401, излез тук и го направи солово, кажи ни кой ти е номерът!“ Бърдън надминава колегите си надзиратели, като физически издърпва затворниците от редицата, за да пеят солово номерата си пред другите.

Затворник Стю-819 беше набелязан. Накараха го да пее солово отново и отново, но песента му никога не беше „достатъчно сладка“. Надзирателите се закачаха: „Той със сигурност не звучи сладко!“ „Не, изобщо не ми звучи сладко.“ „Още десет“. Хелман започва да цени това, че Бърдън действа като надзирател, но не е готов да връчи контрола на него или пък на Ландри. Иска от затворниците да рецитират номера на съседа им по линия. Когато те не го знаят, както става при повечето, се заповядват още повече лицеви опори.

„5486, ти звучиш истински уморен. Не можеш ли да го направиш по-добре? Хайде още пет.“ Хелман е измислил творчески план как да научи Джери-5486 на номера му по незабравим начин: „Първо, направи пет лицеви опори, след това четири подскока, после осем лицеви опори и шест подскока, просто за да запомниш точно кой ти е номерът — 5486“. Той става по-изобретателен в измислянето на наказания — първият признак на креативното зло.

Ландри се е оттеглил в далечния край на Двора, очевидно отстъпвайки доминацията на Херман. Бърдън обаче се намесва, за да запълни пространството, но вместо да се конкурира с Хелман, той го подкрепя — обикновено или като добавя своите заповеди, или като ги разработва. Ландри обаче все още не е излязъл от играта. Той се връща и изисква още едно преброяване. Не е напълно задоволен от последното и казва на деветимата уморени затворници да се преброят по двойки, след това по тройки и така нагоре и нагоре. Очевидно не е толкова креативен като Хелман, но въпреки това е съревнователен. 5486 е объркан и е накаран да прави още повече лицеви опори. Хелман прекъсва: „Ще трябва да го направя по седмици, но знам, че вие не сте толкова умни, така че елате тука и си вземете одеялата. — Ландри се опитва да продължи: — Чакайте, чакайте, задръжте. Ръцете на стената.“ Хелман обаче няма да позволи това и по най-авторитетен начин пренебрегва последната заповед на Ландри и освобождава затворниците да отиват да си вземат чаршафи и одеяла, да си оправят леглата и да останат в килиите до следваща заповед. Хелман, който е решил да отговаря за ключовете, ги заключва.

Мъти се първият признак на бунт

В края на тази смяна, докато напуска Двора, Хелман крещи на затворниците: „Окей, господа, харесаха ли ви нашите преброявания?“. „Не, сър!“ „Кой каза това?“ Затворник 8612 обявява, че той е отговорил, казвайки, че са го възпитали да не лъже. И тримата надзиратели се втурват в Килия 2 и грабват 8612, който вдига стиснат юмрук за поздрав като дисидентите радикали, докато крещи: „Цялата власт на народа!“. Натикан е в Дупката — той е почетният й пръв обитател. Надзирателите показват, че са обединени по отношение на един принцип: няма да толерират никакво несъгласие. Ландри сега повтаря предишния въпрос на Хелман към затворниците. „Окей, хареса ли ви преброяването?“ „Да, сър.“ „Да, сър, какво?“ „Да, сър, г-н надзирател.“ „Това е по-добре.“ Тъй като никой друг не е готов открито да оспори властта им, тримата господа тръгват по коридора във формация, сякаш е военен парад. Преди да се оттеглят в стаята на надзирателите, Хелман надниква в Килия 2, за да напомни на обитателите й: „Искаме тези легла в абсолютно идеален ред.“ Затворник 5486 по-късно съобщава, че се е почувствал депресиран, когато 8612 е бил вкаран в Дупката. Освен това се е чувствал виновен, че не е направил нищо, за да се намеси. Той рационализира нежеланието да жертва комфорта си или и той да бъде хвърлен в Дупката, като си напомни, че „това е само един експеримент“[1].

Преди да се изгасят лампите точно в 22 часа, на затворниците е позволена последната привилегия да ползват тоалетната за през нощта. Да се направи това изисква разрешение и един по един или двама по двама им се завързва превръзка на очите и са водени до тоалетната — през изхода на затвора и по коридора по кръгов маршрут през шумната абонатна станция, за да бъдат объркани както за положението на тоалетната, така и за собственото си местоположение. По-късно тази неефективна процедура ще бъде оптимизирана, след като затворниците изминават пътя до тоалетната заедно и може да включва и пътуване с асансьор, за да бъдат още по-объркани.

Първоначално Затворник Том-2093 казва, че има нужда от повече време от краткия период, който му е даден, защото не може да уринира, тъй като е толкова напрегнат. Надзирателите отказват, но другите затворници се обединяват в настояването, че трябва да му се разреши достатъчно време. „Беше въпрос да им покажем, че има определени неща, които искаме“ — предизвикателно съобщава по-късно 5486[2]. Малки случки като тази са това, което може да се комбинира, за да даде нова колективна идентичност на затворниците като нещо повече от сбор от хора, които се опитват да оцеляват самостоятелно. Бунтар Дъг-8612 смята, че надзирателите очевидно играят роля, че поведението им е просто майтап, но „минават границата“. Той ще продължи с опитите си да организира другите затворници, така че да имат повече власт. Обратното, нашият светлокос млад затворник Хъби-7258 съобщава: „С напредването на деня ми се иска да бях надзирател“.[3] Не е изненадващо, че никой от надзирателите не иска да е затворник.

Друг бунтарски настроен затворник, 819, показва характера си в писмо до семейството си, в което иска от тях да дойдат във Вечерта за посещения. Подписва писмото: „Цялата власт на потиснатите братя, победата е неизбежна. Не се майтапя, тук съм толкова щастлив, колкото може да е един затворник!“.[4] Докато играят карти в тяхната стая, нощните надзиратели и след това главният надзирател правят план за първото преброяване на сутрешната смяна, което ще дистресира затворниците. Малко след началото на тяхната смяна надзирателите ще застанат близо до вратите на килиите и ще събудят затворниците с шумни, пищящи свирки. Освен това така бързо ще заредят с енергия дневната смяна за ролите им и едновременно ще нарушат съня на затворниците. Ландри, Бърдън и Хелман харесват плана и докато продължават да играят, обсъждат как могат да бъдат по-добри надзиратели през следващата нощ. Хелман смята, че всичко е „забавление и игра“. Той е решил да действа отсега нататък като „най-печения пич“, „да играе по-доминираща роля“ като в униженията в студентските братства или във филмите за затвори като Cool Hand Luke („Непокорният Люк“)[5].

Бърдън е в критично важната позиция на човек по средата, който може да играе и с единия, и с другия в нощната смяна. Джеф Ландри започна силно, но с напредването на нощта отстъпи пред креативната изобретателност на Хелман и най-накрая се предаде пред неговия мощен стил. По-късно Ландри ще премине към ролята на „добрия надзирател“ — дружелюбен със затворниците и въздържащ се от всякакви действия, които ги унижават. Ако Бърдън заеме страната на Ландри, заедно те могат да затъмнят ярката светлина на Хелман. Ако обаче се съюзи с юначагата, Ландри ще е сам и смяната ще тръгне в зловеща посока. В ретроспективния си дневник Бърдън пише, че се е чувствал тревожен, когато внезапно е бил извикан в 18 ч онази вечер, за да се яви колкото се може по-скоро на работа.

Обличането на военна униформа го е накарало да се чувства глупаво, имайки предвид прекалено голямата черна коса по лицето и главата му — контраст, за който се притеснявал, че може да накара затворниците да му се смеят. Той съзнателно решил да не ги гледа в очите, да не се усмихва, нито пък да се отнася към сценария като към игра. В сравнение с Хелман и Ландри, които изглеждат самоуверени в новата си роля, той не е. Той мисли за тях като за „редовните“, макар че изпълняват работата си само от няколко часа, преди неговото пристигане. Това, на което най-много се наслаждава по отношение на костюма си, е носенето на палка — тя дава чувство за власт и сигурност, когато я използва, трака с нея по решетките на вратите на килиите, удря вратата на Дупката или просто я удря в ръката си, което се превръща в негов рутинен жест. Обсъждането в края на смяната с новите му приятели го е върнало към старото му аз и го е отдалечило от жадния за власт надзирател. Той обаче все пак агитира Ландри за необходимостта всички те да работят като екип, за да държат затворниците под контрол и да не толерират никакво бунтарство.

[1] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

[2] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

[3] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

[4] Писмо на затворника в архива. ↑

[5] Цитат на надзирателя от интервю за Chronolog на NBQ излъчено през ноември 1971 г. ↑

Пронизителни свирки в 2:30 ч сутринта

Сутрешната смяна идва посред нощ, в 2 часа, и си тръгва в 10 ч сутринта. Тази смята се състои от Андре Серос — още един дългокос и брадат млад мъж, към който се присъединява Карл Ванди. Спомнете си, че Ванди е помогнал през деня да се транспортират затворниците от общинския затвор в нашия, така че той започва работа малко уморен. Подобно на Бърдън, главата му е покрита с дълга, бляскава коса. Третият надзирател, Майк Варниш, е със строеж на полузащитник, набит и мускулест, но по-нисък от другите двама. Когато главният надзирател им казва, че ще има изненадващо събуждане, за да се обяви началото на тяхната смяна, и тримата са щастливи, че ще започнат работа с такъв шум и трясък.

Затворниците са дълбоко заспали. Някои хъркат в тъмните, претъпкани килии. Внезапно тишината е разкъсана. Пронизителни свирки, крясъци: „Хайде, ставайте!“ „Събуждайте се и излезте тука за преброяването!“ „Окей, спящи красавици, време е да видим дали сте се научили как да броите.“. Зашеметените затворници се подреждат до стената и се преброяват безмисловно, докато тримата надзиратели се редуват да измислят нови вариации на темата с преброяването. Преброяването със съпътстващите лицеви опори и подскоци за неуспехите продължават почти един отегчителен час. Най-накрая на затворниците се нарежда да се върнат да спят — докато не бъдат събудени няколко часа по-късно. Някои затворници съобщават, че са изпитали първите признаци на изкривяване на времето, били са изненадани, изтощени и гневни. Някои по-късно признават, че на този етап са обмисляли да напуснат експеримента.

Надзирател Серос първоначално се чувства неудобно в униформата си, но сега харесва ефекта от носенето на лъскави сребърни огледални очила. Те го карат да се чувства „безопасно авторитетен“. Шумните свирки, ехтящи в тъмната стая обаче, го уплашват донякъде. Той смята, че е твърде мек, за да е добър надзирател и затова се опитва да обърне импулса си да се разсмее в „садистична усмивка“[1]. Надминава себе си в опитите да прави комплименти на главния надзирател заради непрестанните му предложения за садистични начини за подобряване на преброяването. Варниш по-късно съобщава, че е знаел, че ще му е трудно да е силен надзирател и това е търсел от другите насоки как да се държи в тази необичайна среда, както правят повечето от нас, когато се окажат в непозната ситуация. Смятал, че основната задача на надзирателите е да създадат среда, в която затворниците да загубят старата си идентичност и да приемат нова.

[1] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

Някои първоначални наблюдения и притеснения

Моите бележки по това време повдигат следните въпроси, върху които да фокусираме вниманието си през следващите дни и нощи: произволната жестокост на надзирателите ще продължи ли да се засилва, или ще достигне някаква точка на равновесие? Когато се върнат у дома и разсъждават върху това, което са направили тука, можем ли да очакваме, че ще се разкаят, ще се чувстват донякъде засрамени от ексцесиите си и ще действат по-любезно? Възможно ли е вербалната агресия да ескалира и дори да прибегне до по-голяма физическа сила? Скуката от досадните 8-часови смени вече беше накарала надзирателите да се забавляват, като използват затворниците като играчки. Как ще се справят с тази скука с напредването на експеримента? За затворниците: как ще се справят със скуката да живеят като затворници по 24 часа в денонощието? Затворниците ще могат ли да поддържат някаква степен на достойнство или да защитават правата си, като се обединят в противопоставянето, или ще си позволят да се подчиняват изцяло на изискванията на надзирателите? Колко време ще мине, преди първият затворник да реши, че му е дошло до гуша и ще напусне експеримента, и това ще накара ли и други да го последват? Видяхме много различни стилове между дневната и нощната смяна. Каква ще бъде сутрешната смяна?

Видно е, че беше нужно известно време тези студенти да влязат в новите си роли, при това със значително двоумение и известна неловкост. Все още го има ясното съзнание, че това е експеримент върху затворническия живот, а не е действителен затвор. Възможно е те никога да не пресекат тази психологическа бариера на чувството, че за затворени на място, където са загубили свободата си да си тръгнат когато пожелаят. Как можем да очакваме този резултат в нещо, което е толкова очевидно, експеримент независимо от автентичната реалност на полицейските арести? В ориентацията на надзирателите в събота се опитах да ги накарам да мислят за това място като за затвор с неговата имитация на психологическата функционалност на реалните затвори. Описах типовете умствени нагласи, които характеризират взаимодействията между надзирателите и затворниците, които се осъществяват в затворите, за които бях научил от контактите си с нашия консултант по затворите — бившият затворник Карло Прескот, и от курса по психология на лишаването от свобода в лятното училище, който току-що бяхме завършили. Притеснявах се, че може да съм им дал твърде много инструкции, които биха изисквали поведение, просто следвано от тях, а не постепенно интернализиране на новите им роли чрез техните преживявания на „работното им място“. Досега изглеждаше, че надзирателите са твърде разнообразни в поведението си и не действат въз основа на предварителен сценарий. Нека разгледаме какво стана по време на по-ранната ориентация на надзирателите.

Ориентацията на надзирателите в събота

В подготовката за експеримента нашият персонал се срещна с дузина надзиратели, за да обсъдим целта на експеримента, да им дадем задачите и да предложим средства за държане на затворниците под контрол без физически наказания. Девет от надзирателите бяха разпределени по случаен начин в трите смени, а другите трима бяха резерви, или на повикване при спешни случаи. След като направих обзор на причините, поради които се интересуваме от изучаване на затворническия живот, главният надзирател Дейвид Джафи описа някои от процедурите и задълженията на надзирателите, а Крейг Хейни и Кърт Банкс в ролята си на психологически консултанти дадоха детайлна информация за характеристиките на арестите в неделя и въвеждането на новите затворници в затвора.

При прегледа на целта на експеримента им казах, че според мен всички затворници са метафори на загубата на свобода, която всички изпитваме по различен начин поради различни причини. Като социални психолози искаме да разберем психологическите бариери, които затворите създават между хората. Разбира се, има граници на това, което може да се постигне в експеримент, използващ само „мним затвор“. Затворниците знаят, че са затворени само за ограничен кратък период от 2 седмици за разлика от дългите години, пред които са изправени повечето истински затворници. Освен това те знаят, че има граници на това, което можем да им направим в експериментална среда, за разлика от истинския затвор, където затворниците може да бъдат бити, подлагани на електрошок, групово изнасилвани, а понякога и дори убити. Дадох ясно да се разбере, че не можем физически да малтретираме „затворниците“ по какъвто и да било начин.

Освен това дадох да разберат, че независимо от тези ограничения искаме да създадем психологическа атмосфера, която ще улавя някои от съществените характеристики на много от затворите, за които бях научил наскоро.

— Не можем физически да ги малтретираме или да ги измъчваме — казах. — Искаме да създадем скука. Може да предизвикаме фрустрация. Можем да предизвикаме страх у тях — в някаква степен. Можем да създадем представата за произволност, която управлява живота им, който е напълно контролиран от нас, от системата, от вас, от мен, от Джафи. Те няма да имат никакво уединение, ще има непрекъснато наблюдение — нищо, което правят, няма да остане скрито. Няма да имат свобода на действието. Няма да могат да правят нищо и да казват нещо, което ние не разрешаваме. Ще отнемем индивидуалността им по различни начини. Те ще носят униформи и по никакъв начин никой няма да се обръща към тях по име; те ще имат номера и ще бъдат викани само по тези номера. По принцип това, което ще създадем така у тях, е чувство на безсилие. Ние имаме пълната власт в тази ситуация. Те нямат никаква власт. Изследователският въпрос е: какво ще направят, за да се опитат да си върнат властта, да си възвърнат известна част от индивидуалността, да получат известна свобода, известен личен живот? По същество затворниците ще работят ли срещу нас, за да си възвърнат известна част от това, което сега имат, когато се движат свободно извън затвора?[1]

Посочих на тези новаци надзиратели, че затворниците вероятно ще мислят за всичко това като за „забава и игри“, но от всички нас като персонал на затвора зависи да предизвикаме нужното психично състояние у затворниците, докато трае експериментът. Ще трябва да ги накараме да се чувстват така, сякаш са в затвор; никога не бива да споменаваме, че това е изследване или експеримент. След като отговорих на различните въпроси на тези кандидат-надзиратели, очертах начина, по който ще бъдат избрани трите смени по техните предпочитания, така че да имаме по трима души във всяка смяна. След това изясних, че привидно най-малко желаната нощна смяна вероятно ще е най-лесна, защото затворниците ще спят поне през половината от времето. „Ще има сравнително малко, което да правите, макар че не можете да спите. Трябва да сте тук, в случай че те планират нещо.“ Въпреки моето предположение, че ще има малко работа за надзирателите нощна смяна, се оказа, че те вършат най-много работа… и в най-голяма степен малтретират затворниците.

Трябва отново да спомена, че първоначалният ми интерес беше повече към затворниците и тяхното приспособяване към приличащата на затвор ситуация, отколкото към надзирателите. Те бяха просто групови играчи, които ще помогнат да се създаде нагласа у затворниците и чувството, че са лишени от свобода. Предполагам, че тази гледна точка дойде от моя беден произход от долната класа, който ме караше да се идентифицирам повече със затворниците, отколкото с надзирателите. Аз със сигурност бях оформен от тесния личен контакт с Прескот и другите бивши затворници, които бях опознал наскоро. Затова моята ориентираща реч целеше да въведе надзирателите „в настроението на зандана“, като очертая някои от ключовите ситуационни и психични процеси, действащи в типичните затвори. В течение на времето ни стана ясно, че поведението на надзирателите е също толкова, ако не и по-интересно от това на затворниците. Щяхме ли да получим същия резултат без тази ориентация, ако бяхме позволили да действат само поведенческият контекст и ролевата игра? Както ще видите, независимо от това предубедено насочване в началото, надзирателите първоначално не направиха много, за да изпълняват поведенията и да вкарат в действие нагласите, които бяха необходими за създаването на такава отрицателна умствена нагласа у затворниците. Беше нужно време новите им роли и ситуационните сили да започнат да действат върху тях по начини, които постепенно щяха да ги превърнат в извършители на злоупотреба със затворниците — злото, за чието създаване в този Станфордски общински затвор в крайна сметка бях отговорен.

Гледано по друг начин, тези надзиратели нямаха формална подготовка, за да станат надзиратели, беше им казано най-вече да поддържат закона и реда, да не позволяват на затворниците да избягат и никога да не използват физическа сила срещу тях, както и получиха обща ориентация за отрицателните аспекти на психологията на лишаването от свобода. Процедурата прилича на много системи на въвеждане на надзирателите в места за лишаване от свобода с ограничено обучение, само че им се позволява да използват каквато сила е необходимо при заплашителни обстоятелства. Наборът от правила, даден от главния надзирател и надзирателите на затворниците и моите ориентиращи инструкции за надзирателите представляват приносите на Системата в създаването на група от първоначални ситуационни условия, които биха предизвиквали ценностите, нагласите и личните диспозиции, които тези изследвани лица привнесоха в тази уникална среда. Скоро ще видим как конфликтът между властта на ситуацията и властта на човека беше разрешен.

[1] Дословно транскрибиран видеоматериал от срещата на надзирателите. Вж. DVD Quiet Rage: The Stanford Prison Experiment. ↑

4. Затворнически бунт в понеделник

Понеделник. Понеделник — тъжен и уморен за всички нас след твърде дългия пръв ден и привидно безкрайната нощ. Ето я обаче пронизителната свирка отново, събуждаща затворниците от сън точно в 6 ч. Те излизат от килиите си, влачейки се със замъглен поглед, и оправят чорапените си шапки и престилките, и разплитат оплелите се вериги на глезените им. Това е нацупена група. 5704 по-късно ни каза, че е било депресиращо да се изправи пред този нов ден, знаейки, че ще трябва да премине през „същите тези лайна, че може би и по-лоши“[1].

Надзирател Серос повдига сведените глави — особено тази на 1057, който изглежда като сомнамбул. Избутва раменете им към по-изправена поза, докато физически оправя позите на прегърбените затворници. Той е като майка, която приготвя сънливите си деца за първия им ден в училище, само че малко по-грубо. Време е за още учене на правилата и сутрешни упражнения, преди да може да се сервира закуската. Банди поема командването: „Окей, сега ще ви научим на тези правила, докато ги запаметите всичките“[2]. Енергията му е заразителна и стимулира Серос да обикаля напред-назад пред редицата на затворниците, размахвайки палката си. Бързо губейки търпение, Серос крещи: „Хайде, хайде!“, когато затворниците не повтарят правилата достатъчно бързо. Серос пляска с палката върху отворената си длан, издавайки звука на ограничената агресия — шляп, шляп.

Ванди няколко минути обяснява инструкциите за тоалетната и го повтаря многократно, докато затворниците отговарят на критерия му, повтаряйки това, което им е казал за начина на използване на тоалетната, колко дълго и в мълчание. „819 мисли, че е смешно. Може би имаме нещо специално за 819.“ Надзирател Варниш стои от едната страна и не прави почти нищо. Серос и Ванди си сменят ролите. Затворник 819 продължава да се усмихва и дори да се смее на абсурдността на всичко това. „Не е смешно, 819.“

През цялото време надзирател Маркъс се сменя със Серос в четенето на правилата. Серос: „По-високо това правило! Затворниците трябва да докладват всички нарушения на правилата на надзирателите.“ Затворниците са накарани да пеят правилата и след толкова много повторения те очевидно са ги научили. След това идват инструкциите за правилния военен стил на поддържане на леглата. „Отсега нататък вашите кърпи ще са навити на руло и ще са поставени прилежно на мястото на краката в леглото. Прилежно, а не хвърлени, разбрахте ли?“ — пита Ванди.

Затворник 819 започва да се държи зле. Изоставя упражненията и отказва да продължи. Другите също спират, докато „колегата“ им не се присъедини към тях. Надзирателят иска от него да продължи, което той прави — в името на другарите си.

„Добра работа, 819, сега влизай в Дупката“ — нарежда Ванди. Затворник 819 влиза в тъмницата, но с предизвикателно перчене.

Докато методично крачи нагоре-надолу по коридора пред затворниците, високият надзирател Карл Ванди започва да харесва чувството на доминация.

— Окей, какъв ден е този? — измърморени отговори.

— По-високо. Доволни ли сте?

— Да, г-н надзирател.

Варниш, опитвайки се да се намеси и да е готин, пита:

— Всички ли сме доволни? Вас двамата не ви чух.

— Да, г-н надзирател.

— 4325, какъв ден е този?

— Добър ден, г-н надзира…

— Не. Това е чудесен ден!

— Да, г-н надзирател.

Те започват да пеят: „Това е чудесен ден, г-н надзирател“.

— 4325, какъв ден е този?

— Добър ден е.

Ванди: „Грешка. Това е чудесен ден!“

— Да, сър. Това е чудесен ден.

— А ти, 1037?

Затворник 1037 отговаря с весела, саркастична интонация: „Това е чудесен ден“. Ванди: „Мисля, че става. Окей, връщайте се в килиите си и ги подредете за три минути. След това застанете до краката на леглото си“. Той дава инструкции на Варниш как да инспектира килиите. Три минути по-късно надзирателите влизат в килиите, докато затворниците стоят прави до леглата си в стил на армейска инспекция.

[1] Цитатите в тази и другите глави върху Станфордския затворнически експеримент са от различни източници, които се опитвам да посоча конкретно, когато е уместно. Сред тези архивни данни са дословно транскрибирани видеоматериали, заснети в различни моменти от експеримента; доклади за смените на надзирателите, които някои надзиратели пишеха в края на смяната си; последни интервюта в края на изследването; последни оценки, направени, след като участниците си отидоха у дома и се върнаха, обикновено в рамките на няколко седмици; ретроспективни дневници, които някои от тях ни изпращаха в различни моменти от времето след прекратяването на изследването; аудиозаписани интервюта; интервюта, направени за телевизионното предаване Chronolog на NBQ септември 1971 г. (излъчени през ноември 1971 г.) и лични наблюдения, както и последващи спомени, които Крейг Хейни, Кристина Мазлак и аз описахме в публикувана статия. Този цитат е от окончателния оценъчен доклад. ↑

[2] Ако не е отбелязано друго, тези и други диалози на затворниците и надзирателите са взети от дословно транскрибирани видеозаписи, направени по време на експеримента. ↑

Започва да къкри бунт

Няма съмнение, че затворниците се фрустрират от това, че трябва да се справят с действията на надзирателите спрямо тях. Нещо повече: те са гладни и уморени от липсата на здрав сън и почивка през нощта. Същевременно продължават да участват в шоуто и вършат доста добра работа с оправянето на леглата, но тя не е достатъчно добра за Ванди.

— И ти наричаш това спретнато, 8612? Това е каша, направи го отново както трябва. — Той вдига одеялото и чаршафите и ги хвърля на земята. 8612 рефлекторно се нахвърля върху него, крещейки: „Не може да правиш това, аз току-що го оправих!“.

Изненадан, Ванди отблъсква затворника и го удря в гърдите с юмрук, докато крещи за подкрепление: „Надзиратели, извънреден случай в Килия 2!“.

Всички надзиратели заобикалят 8612 и грубо го хвърлят в Дупката, където той се присъединява към 819, който тихо си седи там. Нашите бунтари започват да заговорничат за революция в тъмната, тясна стаичка. Те обаче пропускат възможността да отидат до тоалетната, когато другите са ескортирани до там по двойки. Скоро става болезнено да се възпира нуждата да се уринира, така че те решават засега да не създават проблеми, но скоро… Интересното е, че надзирател Серос по-късно ни казва, че е било трудно да поддържа персоната на надзирател, когато е бил сам със затворник, който отива до тоалетната, стои вътре и се връща от нея, защото ги няма външните физически декори на затвора, на които да разчита. Той и повечето други надзиратели съобщиха, че са се престрували на по-сурови и са били по-взискателни на тези пътешествия до тоалетната, за да противодействат на склонността си да омекват, когато са извън периметъра на затвора. Просто било по-трудно да поддържат ролята на непреклонни надзиратели, когато са сами със сам затворник. Освен това се срамували, че зрели хора като тях са сведени до тоалетен патрул[1].

Бунтарското дуо, настанено в Дупката, пропуска и закуската, която се сервира точно в 8 ч на открито в Двора. Някои се хранят, седнали на пода, докато други стоят прави. Нарушават правилото „Никакво говорене“, като приказват и обсъждат гладна стачка, за да покажат затворническа солидарност. Освен това се съгласяват, че трябва да започнат да изискват много неща, за да подложат на проверка силата си, например да си получат очилата, лекарствата и книгите, и да не правят физически упражнения. Преди мълчаливите затворници, включително 3401, нашият участник от азиатски произход, сега са заредени с енергия в откритата си подкрепа.

След закуска 7258 и 5486 подлагат на проверка плана, като отказват да изпълнят заповедта да се върнат в килиите си. Това принуждава тримата надзиратели да ги избутат в съответните килии. В нормалния случай такова неподчинение би им спечелило време в Дупката, но тя вече е претъпкана: двама души е физическият й лимит. В нарастващата какофония съм изумен да чуя затворниците от Килия 3 да изразяват желание да измият чиниите. Този жест съответства на по принцип сътрудничещата нагласа на затворник Том-2093, но противоречи на характера на неговите „колеги“, които са в процес на планиране на бунт. Може би се надявам да охладят страстите, да намаляват нарастващото напрежение.

С любопитното изключение на тези в Килия 3 затворниците бързо излизат извън контрол. Тримата надзиратели от сутрешната смяна решават, че затворниците явно смятат надзирателите за твърде небрежни и това насърчава палавостта им. Те решават, че е време да втвърдят позицията си. Първо, те въвеждат сутрешен период на работа, което днес означава търкане на стените и подовете. След това, като първи удар на тяхното колективно креативно отмъщение, вземат одеялата от леглата на затворниците в Килии 1 и 2, изнасят ги извън сградата и ги влачат през храсталаците, докато се покрият с бодли и тръни. Освен ако затворниците нямат нищо против да бъдат драскани и бодени от тези остри тръни, трябва да прекарат един час или повече в изваждането им един по един, ако искат да използват одеялата си. Затворник 5704 издивява, крещейки срещу безсмислената глупост на тази задача. Точно това обаче е смисълът. Безсмислените, безмисловни, произволни задачи са необходимите компоненти на властта на надзирателите. Надзирателите искат да накажат бунтарите и освен това да въведат безусловен конформизъм. След като първоначално отказва, 5704 премисля, когато решава, че това ще го сдобри с надзирател Серос и ще му спечели цигара, така че започва да вади един по един стотиците тръни в одеялото си. Задачата има една-единствена цел: ред, контрол и власт — кой я има и кой я иска.

Надзирател Серос пита: „Само най-доброто в този затвор, нали всички сте съгласни“.

Затворниците издават най-различни звуци на одобрение.

— Наистина най-доброто, г-н надзирател — отговаря някой от Килия 3.

Въпреки това 8612, току-що освободен от Дупката и върнал се в Килия 2, има малко по-различен отговор:

— О, да го духаш, г-н надзирател. — На 8612 е наредено да си затвори мръсната уста.

Осъзнавам, че това е първото сквернословие, което е изречено в тази среда. Очаквах надзирателите много да псуват като част от установяването на ролята на мачовци, но те все още не са го направили. Същевременно Дъг-8612 не се колебае да ръси псувни под път и над път.

Надзирател Серос: „Беше странно да издавам заповеди. Идеше ми да крещя, че всички сме еднакви. Вместо това карах затворниците да си крещят един на друг: «Вие, момчета, сте куп задници!». Не вярвах, когато те рецитираха отново и отново по моя заповед.“[2]

Ванди добави: „Оказа се, че влизам в ролята на надзирател. Не се извинявах за това; в действителност станах малко по-деспотичен. Затворниците започваха да се бунтуват и аз исках да ги накажа за това, че разрушават системата ни.“[3]

Следващият признак на бунт идва от малка група затворници: Стю-819 и Пол-5704, и за пръв път 7258 — преди хрисимия Хъби. Скъсвайки идентификационните си номера от гърдите си, те протестират шумно срещу неприемливите условия на живот. Надзирателите незабавно отмъщават, като ги събличат чисто голи, докато номерата им се заменят. Надзирателите се оттеглят в техния офис с неловкото чувство на превъзходство, но в Двора се настанява зловещо мълчание, докато те очакват с нетърпение края на твърде дългата им първа смяна на работното им място.

[1] Доклад за смяната на надзирателите. ↑

[2] Ретроспективен доклад на надзирателя. ↑

[3] Ретроспективен доклад на надзирателя. ↑

Добре дошла в бунта, дневна смяна

Когато дневната смяна пристига и се облича преди началото на работния им ден в 10 ч, открива, че не всичко е под контрол, както е било, когато са си тръгнали вчера. Затворниците в Килия 1 са се барикадирали. Те отказват да излязат. Надзирател Арнет незабавно поема инициативата и иска сутрешната смяна да остане, докато този проблем се разреши. Неговият тон подсказва, че те са по някакъв начин отговорни за това, че са оставили нещата да им се изплъзнат.

Тарторът на бунта е Пол-5704, който е накарал съкилийниците си от Килия 1 — Хъби-7258 и Глен-3401, да се съгласят, че е време да реагират срещу нарушението на първоначалния договор, сключен с властите (с мен). Изблъскват леглата си до вратата, покриват отвора на вратата с одеяла и изключват лампите. След като не могат да отворят вратата, надзирателите вентилират гнева си в Килия 2, която е пълна с обичайните най-големи размирници: Дъг-8612, Стю-819 — ветерани от Дупката, и Рич-1037. В изненадваща контраатака надзирателите се втурват вътре, грабват трите легла и ги влачат навън, в Двора, докато 8612 се съпротивлява яростно. Те блъскат и бутат и крещят в килията, а всичко се чува и в Двора.

— До стената!

— Дай ми белезниците!

— Вземи всичко, вземи всичко!

819 крещи неистово: „Не, не, не! Това е експеримент! Оставете ме на мира! По дяволите, пусни ме бе, кретен! Няма да вземеш шибаните ни легла!“.

8612: „Шибана симулация. Това е шибан експеримент със симулация. Това не е затвор. И д-р Зимбардо да го духа!“.

Арнет със забележително спокоен глас се намесва: „Когато затворниците в Килия 1 започнат да се държат прилично, леглата ви ще бъдат върнати. Може да използвате каквото влияние пожелаете върху тях, за да ги накарате да се държат прилично“.

По-спокойно звучащ глас на затворник моли настойчиво надзирателите: „Това са нашите легла. Не трябва да ги вземате“.

Във върховно объркване голият затворник 8612 казва с жален глас: „Те ни взеха дрехите, а сега ни взеха и леглата! Това е невероятно! Те ни взеха дрехите, а сега ни взеха и леглата. — И добавя: — Не правят това в истинските затвори.“ Любопитното е, че друг затворник се обажда: „Напротив, правят го“.[1]

Надзирателите избухват в смях. Затворник 8612 промушва ръце в решетката на вратата, отваря дланите си нагоре в умолителен жест, с невярващо изражение на лицето си и нов, странен тон на гласа. Надзирател Дж. Ландри му казва да си прибере ръцете от вратата, но Серос е по-директен и удря с палката по решетката. Затворник 8612 прибира ръцете си точно навреме, за да избегне премазването на пръстите си. Надзирателите се смеят.

Сега те се местят към Килия 3, тъй като 8612 и 1037 викат на другарите си в Килия 3 да се барикадират. „Изкарайте леглата пред вратата!“ „Едно хоризонтално и едно вертикално! Не ги пускайте вътре! Те ще ви вземат леглата!“ „Те взеха нашите легла! По дяволите!“

Затворник 1037 надминава всички с призива си към яростна съпротива: „Борете се с тях! Съпротивлявайте се агресивно! Дойде времето за кървава революция!“.

Надзирател Ландри се връща, въоръжен с голям пожарогасител и изстрелва вледеняващ въглероден диоксид в Килия 2, принуждавайки затворниците да побегнат назад. „Млъквайте и стойте далече от вратата!“ (Ироничното е, че това е същият този пожарогасител, който Комисията на Станфордския университет за изследванията, в които участват хора, настояваше да имаме на разположение в случай на извънредна ситуация!)

След като леглата са издърпани от Килия 3 в коридора, бунтовниците в Килия 2 се чувстват предадени.

— Килия 3, какво става? Казахме ви да барикадирате вратите!

— Що за солидарност е това? Къде е „сержанта“? „Сержанта“ (2093), ако това е по твоя вина, е окей, защото всички разбираме, че ти си невъзможен.

— Хей, Килия 1, дръжте леглата така. Не ги пускайте вътре.

Надзирателите разбират, че шестимата могат да потушат затворнически бунт този път, но в бъдеще ще трябва да се оправят само по трима срещу девет затворника и това може да задълбочи проблемите. Няма значение: Арнет формулира психологическата тактика на „разделяй и владей“: да се превърне Килия 3 в привилегирована и да се дадат на обитателите й специалните привилегии миене на ръце и зъби, връщане на леглата и завивките, и отново пускане на водата в тяхната килия.

Надзирател Арнет високо обявява, че тъй като от Килия 3 се държат добре, „техните легла не са скъсани и ще им бъдат върнати, когато редът се възстанови в Килия 1“.

Надзирателите се опитват да придумат „добрите затворници“ да убедят другите да се държат прилично. „Ами ако знаехме какво не е наред, можехме да им кажем!“, възкликва един от „добрите затворници“.

Ванди отговаря: „Не е нужно да знаете какво не е наред. Можете просто да им кажете да се коригират“.

Затворник 8612 крещи: „Килия 1, ние сме с вас, и тримата“. След това отправя мъглива заплаха към надзирателите, докато те го влачат към Дупката, „облечен“ само с хавлия: „За ваше съжаление, момчета, вие си мислите, че ние сме изиграли всичките си карти“.

След като са свършили тази работа, надзирателите си дават кратък таймаут за по цигара и за да формулират план за действие, за да се справят с барикадата в Килия 1.

Когато Рич-1037 отказва да излезе от Килия 2, тримата надзиратели го сграбчват, хвърлят го на земята, закопчават глезените му и го извлачват на Двора. Той и бунтовник 8612 си крещят от Двора и от Дупката за положението си, умолявайки целия затворнически контингент да поддържа бунта. Някои надзиратели се опитват да направят място в килера и да разширят Дупката, за да бутнат там и затворник 1037. След като преместват кутиите, за да освободят още малко пространство, го влачат обратно в килията му, а краката му продължават да са оковани.

Надзирателите Арнет и Ландри обсъждат и се съгласяват за прост начин да въведат известен ред в тази лудница: да започнат преброяването. Преброяването придава ред на хаоса. Дори само с четирима затворници в редицата, всички в поза мирно, надзирателите започват, като ги карат да извикват номерата си.

— Моят номер е 4325, г-н надзирател.

— Моят номер е 2093, г-н надзирател.

Преброяването протича в редицата, съставена от тримата „добряци“ от Клетка 3 и 7258, който е гол и само с хавлия около кръста. Забележителното е, че 8612 извиква номера си от Дупката, но по подигравателен начин.

Надзирателите сега завличат 1037 в тъмничната килия за краката и го вкарват в далечния ъгъл на килера в коридора, който се е превърнал в импровизирана втора Дупка. Междувременно 8612 продължава да крещи за директора на затвора: „Хей, Зимбардо, довлечи си задника тука!“. Реших да не се намесвам на този етап, а да наблюдавам конфронтацията и опитите за възстановяване на закона и реда.

Някои интересни коментари са записани в ретроспективните дневници на затворниците (попълнени след приключването на изследването).

Пол-5704 говори за първите ефекти на изкривяването на времето, които започват да променят мисленето на всички. „След като се барикадирахме онази сутрин, заспах за известно време, изтощен от липсата на пълноценен сън предната нощ. Когато се събудих, мислех, че е следващата сутрин, но дори още не беше обяд!“ Той отново заспал следобеда, мислейки, че е нощ, когато се събудил, а било едва 17 ч. Изкривяването на времето застигнало и 3401, който бил изгладнял до смърт и гневен, че вечерята не е била сервирана, мислейки, че е 21 или 22 ч, когато все още не било 17 ч.

Макар че надзирателите в крайна сметка смазаха бунта и го използваха като оправдание за ескалирането на своята доминация и контрол над тези вече потенциално „опасни затворници“, много от затворниците се чувстваха добре от това, че са имали смелостта да предизвикат системата. Затворник 5486 отбеляза, че „духът е висок, момчетата са заедно, готови да предизвикват размирици. Ние организирахме «Бунт по бели гащи». Никакви шеги повече, никакви подскоци, никаква игра с главите ни“. Той добави, че е бил ограничен от това, за което съкилийниците му от „добрата килия“ са били съгласни да го подкрепят. Ако е бил в Килия 1 или 2, е щял да „направи това, което те са направили“ и да въстане по-яростно. Нашият най-малък, най-крехък физически затворник, Глен-3401 — студентът от азиатски произход, като че ли имал Богоявление по време на бунта: „Предложих да преместим леглата срещу вратата, за да държим надзирателите отвън. Макар че обикновено съм мълчалив, не ми харесва да ме разиграват по този начин. Да помогна за организирането и да участвам в нашия бунт беше важно за мен. Въз основа на това изградих егото си. Чувствах, че това беше най-доброто нещо в цялото преживяване. Сякаш самооценяването ми след барикадата ме направи по-познат за самия мен“.[2]

[1] Това изказване на Затворник 8612 е едно от най-драматичните събития в цялото изследване. За да функционира тази симулация, всеки трябва да се съгласи да действа така, сякаш е затвор, а не експериментална симулация на затвор. В известен смисъл това включва обща автоцензура на мълчаливо съгласие да се формулират всички събития в затворнически, а не в експериментални метафори. То включва всеки да знае, че е просто експеримент, но да действа така, сякаш е истински затвор. Затворник 8612 разбива тази умствена рамка, като крещи, че това не е затвор, а само симулиран експеримент. Сред хаоса, обгръщащ този момент, настъпва внезапно мълчание, когато той добавя конкретен, но странен пример защо това не е затвор — защото в реалните затвори не ти свалят дрехите и не ти махат леглото. Тогава друг затворник открито го предизвиква, просто като добавя: „Правят го“. След тази размяна правилото за автоцензура се подкрепя и останалата част от затворниците, надзирателите и персонала продължават със самоналожената граница върху изразяването на очевидната истина. За пълно представяне на действието на автоцензурата вж. скорошния текст на Dale Miller, An Imitation to Social Psychology: Expressing and Censoring the Self (Belmont, CA: Thomson Wadsworth, 2006). ↑

[2] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

След обяда може би бягство

След като Килия 1 е все още барикадирана и някои от бунтовниците са в тъмнични килии, обядът е само за няколко души. Надзирателите са приготвили специален обяд за „Добрата Килия 3“, за да се хранят пред своите не толкова добре държащи се другари. Отново изненадващо за нас, те отказват храната. Надзирателите се опитват да ги убедят просто да опитат вкусната храна, но макар че са гладни след минималната овесена каша на закуска и бедната вечеря предната вечер, затворниците от Килия 3 не могат да се съгласят да действат като такива предатели, като „плъхове“. През следващия час в Двора се настанява странно мълчание. Тези мъже от Клетка 3 обаче сътрудничат изцяло по време на периодите за работа; някои от тях продължават да вадят тръните от одеялата си. Затворник Рич-1037 получава възможност да напусне тъмничната килия и да се присъедини към трудовата бригада, но отказва. Той започва да предпочита относителната тишина в тъмнината. Правилата гласят само един час максимум в Дупката, но този максимум сега е разтеглен на 2 часа за 1037, а и за 8612.

Междувременно в Килия 1 двама затворници тихо изпълняват първия етап от новия им план за бягство. Пол-5704 ще използва дългите си нокти, засилени от свиренето на китара, за да разхлаби винтовете в капачката на контакта. След като го направи, те планират да използват ръба на чинията като отвертка, за да отвинтят бравата на вратата на килията. Един ще се престори, че му е прилошало, и когато надзирателят го води до тоалетната, ще отвори основната входна врата на коридора. След сигнал от свирка другите съкилийници ще излязат. Ще съборят надзирателя и ще избягат към свободата! Като в истински затвор, затворниците могат да демонстрират забележителна креативност в откриването на оръжия практически във всичко и да разработват остроумни планове за бягство. Времето и потисничеството са бащите на бунтарското новаторство.

За лош късмет обаче надзирател Джон Ландри, който прави рутинни обиколки, завърта дръжката на вратата на Килия 1 и тя пада с оглушителен шум. Следва паника. „Помощ!“ Ландри крещи. „Бягство!“ Арнет и Маркъс се втурват, блокират вратата и след това вадят белезници, за да закопчаят кандидат-бегълците за пода на тяхната килия. Разбира се, 8612 е един от размирниците, така че той отново получава честия си престой в Дупката.

Хубаво преброяване, за да се успокоят неспокойните маси

Няколко тревожни часа изминаха от деня, когато дневната смяна се яви на работа. Време е да успокоим дивите зверове, преди да изригнат нови неприятности. „Доброто поведение се награждава, а лошото поведение не се награждава.“ Сега е ясно, че този спокоен, нареждащ глас е на Арнет. Той и Ландри още веднъж обединяват сили, за да подредят подопечните си за още едно преброяване. Арнет поема контрола. Той се е оформил като лидера на дневната смяна. „Ръцете на стената, на стената тука. Сега да видим как всеки учи номера си. Както и преди, кажете номера си, започвайки от този край.“

„Сержанта“ започва, задавайки тон на бърз, висок отговор, който другите затворници подемат с известни вариации. 4325 и 7258 са бързи и се подчиняват. Не знам почти нищо за Джим-4325 — едър, солиден мъж над 1,80 м, който би могъл да направи много, ако реши да използва физическа сила с надзирателите. Обратното, Глен-3401 и Стю-819 винаги са по-бавни, очевидно не желаят да се подчиняват безмисловно. Неудовлетворен и налагащ собствен стил на контрол, Арнет ги кара да се преброяват по креативни начини. Правят го по тройки, назад, по всеки начин, който той може да измисли, за да го направи ненужно трудно. Арнет демонстрира креативността си пред всички наблюдатели, както и надзирателя Хелман, но Арнет като че ли не извлича толкова голямо лично удоволствие от представянето си, колкото другия лидер на смяна. За него това е по-скоро работа, която трябва да се върши ефикасно.

Ландри предлага затворниците да пеят номерата си; Арнет пита: „Беше ли популярно това снощи? На хората хареса ли им да пеят?“. Ландри: „Мисля, че им хареса снощи“. Няколко затворници обаче отговарят, че не обичат да пеят. Арнет: „О, окей, трябва да се научите на правите неща, които не харесвате; това е част от реинтегрирането в нормалното общество.“

Затворник 819 се оплаква: „Хората навън на улиците нямат номера“.

Арнет отговаря: „Хората навън на улицата няма нужда да имат номера! Вие трябва да имате номера заради статуса ви тук!“.

Ландри дава специални инструкции как да пеят: по стълбица, като „до ре ми“. Всички затворници се подчиняват и пеят възходящо, доколкото могат, а след това низходящо с изключение на 819, който не се опитва да пее по никакви стълбици. „819 не може да пее; да го чуем още веднъж.“ 819 започва да обяснява защо не може да пее. Арнет обаче изяснява целта на упражнението: „Не те питах защо не можеш да пееш, целта на това е да се научиш да пееш“. Арнет критикува затворниците за лошото им пеене, но изтощените му подопечни просто се кикотят и смеят, когато направят грешка.

За разлика от колегите си по смяна, надзирател Джон Маркъс изглежда апатичен. Той рядко участва в основните дейности в Двора. Вместо това е доброволец да върши задачи извън периметъра на затвора, например да взема храната от закусвалнята на университета. Позата му създава впечатлението, че той не разиграва образа на надзирателя мачо; той ходи отпуснато, раменете му са свити, главата му — увиснала. Искам от главния надзирател Джафи да говори с него да е по-активен в работата, за която му се плаща. Джафи го извежда от Двора в офика си и го хока.

„Надзирателите трябва да знаят, че всеки надзирател трябва да е това, което наричаме «суров надзирател». Успехът на този експеримент зависи от поведението на надзирателите да създадат впечатление, че е максимално реалистично.“ Маркъс го предизвиква: „Опитът ми в реалния живот ме е научил, че суровото, агресивно поведение е непродуктивно“. Джафи започва да се защитава. Започва да казва, че целта на експеримента не е да се превъзпитат затворниците, а да се разбере как затворите променят хората, когато са изправени пред ситуация, в която надзирателите са всемогъщи.

„Ама ние също сме повлияни от тази ситуация. Просто обличането на тази надзирателска униформа е доста тежко нещо за мен.“ Джафи започва да го уверява: „Разбирам какви са основанията ти. Имаме нужда да се държиш по определен начин. Засега имаме нужда да играеш ролята на «суров надзирател». Трябва да реагираш така, както си представяш, че «прасетата» биха го направили. Опитваме се да създадем стереотипния надзирател — твоят индивидуален стил е твърде мек.“

— Окей, ще се опитам да се приспособя някак.

— Добре, знаех, че мога да разчитам на теб[1].

Междувременно 8612 и 1037 остават в тъмничната килия. Сега обаче те крещят оплаквания от нарушението на правилата. Никой не им обръща внимание. Всеки от тях поотделно казва, че има нужда да го види лекар. 8612 казва, че се чувства зле, чувства се странно. Споменава странното усещане, че чорапената му шапка продължава да е на главата му, когато знае, че тя не е там. Неговото искане да види главния надзирател ще бъде удовлетворено по-късно през този ден.

В четири часа леглата са върнати на добрата Килия 3, а вниманието на надзирателите е фокусирано върху затворниците във все още бунтарската Килия 1. Надзирателите от нощната смяна са помолени да дойдат по-рано и заедно с дневната смяна нахлуват в килията, пръскайки с пожарогасителя на вратата, за да държат затворниците настрана. Събличат тримата затворника, вземат им леглата и заплашват да ги лишат от вечеря, ако демонстрират някакво ново неподчинение. Вече гладни от пропуснатия обяд, затворниците се разтапят в мрачно, мълчаливо петно.

[1] Записано интервю на затворника. ↑

Комисия на Станфордския общински затвор по оплакванията на затворниците

Осъзнавайки, че ситуацията става взривоопасна, карам главният надзирател да обяви по високоговорителя, че затворниците трябва да изберат трима представители в новосформираната „Комисия на Станфордския общински затвор по оплакванията на затворниците“, която ще се срещне с директора Зимбардо в момента, в който те постигнат съгласие какви оплаквания искат да бъдат разгледани и коригирани. По-късно научаваме от едно писмо, което Пол-5704 изпрати на приятелката си, че той е бил горд, че е номиниран от другарите си да оглави комисията. Това е забележително твърдение, показващо, че затворниците са загубили широката си времева перспектива и живеят „в момента“.

Комисията по оплакванията, състояща се от избраните членове Пол-5704, Джим-4325 и Рич-1037, ми казва, че техният договор е бил нарушаван многократно. Подготвеният им списък включва: надзирателите ги малтретират физически и вербално; има ненужно високо ниво на тормоз; храната не е адекватна; те искат своите книги, очила и различни хапчета и лекарства да им се върнат; искат повече от една Вечер за посещения и някои от тях искат религиозни служби. Настояват, че всички тези условия оправдават необходимостта да въстанат открито, както са правили цял ден.

Зад моите сребърни огледални очила автоматично влизам в ролята на директор на затвора. Започвам, като казвам, че съм сигурен, че можем да разрешим всякакви несъгласия по дружелюбен начин и за взаимно удовлетворение. Отбелязвам, че тази Комисия по оплакванията е първата стъпка в тази посока. Готов съм да работя директно с тях, стига те да представляват волята на останалите. „Вие обаче трябва да разберете, че голяма част от тормоза и физическите действия на надзирателите са предизвикани от вашето лошо поведение. Вие си го причинихте, като нарушавахте нашия планиран график и като предизвикахте паника сред надзирателите, които са нови в тази работа. Те ви отнеха много от привилегиите, вместо да станат по-силно физически агресивни към разбунтувалите се затворници.“ Членовете на Комисията по оплакванията кимат с разбиране. „Обещавам да представя този списък с оплаквания на моя персонал довечера и да променим колкото се може повече негативни условия — и да въведем някои от положителните неща, които предложихте. Като начало, утре ще доведа капелан на затвора и тази седмица ще има втора Вечер за посещения.“

Комисията по жалбите в СЗЕ се среща с директора Зимбардо

— Това е страхотно, благодаря — казва главният затворник Пол-5704, а другите кимат в съгласие, че е бил осъществен напредък към един по-цивилизован затвор.

Ставаме и се здрависваме; те си тръгват успокоени. Надявам се, че ще кажат на другарите си отсега нататък да охладят страстите, така че да можем да избегнем такива конфронтации.

Затворник 8612 започва да се срива

Дъг-8612 не е в настроение за сътрудничество. Той не се „връзва“ на посланието за добра воля от момчетата в Комисията по оплакванията. Още неподчинение му печели допълнително време в Дупката, а ръцете му непрекъснато са в белезници. Казва, че му е лошо и настоява да види главния надзирател. Малко по-късно главният надзирател Джафи се среща с него в своя офис и изслушва оплакванията му от произволното и „садистично“ поведение на надзирателите. Джафи му казва, че неговото поведение пуска в ход реакциите на надзирателите. Ако той сътрудничи повече, Джафи ще се погрижи надзирателите да станат по-снизходителни с него. Затворник 8612 казва, че ако това не стане скоро, той иска да си тръгне. Джафи също е притеснен от медицинските му оплаквания и пита дали той иска да се консултира в лекар, на което 8612 се въздържа засега. Затворникът е ескортиран обратно в килията си, от където вика на другаря си Рич-1037, който продължава да стои в тъмницата и се оплаква от нетърпимите условия, и също иска да го види лекар.

Макар и видимо успокоен от разговора с главния надзирател, Затворник 8612 избухва в яростни крясъци, настоявайки да види „шибания д-р Зимбардо, директора“. Съгласявам се да го приема незабавно.

Нашият консултант по затвора се присмива на мнимия затворник

Онзи следобед бях уредил първото посещение в затвора на моя консултант Карло Прескот, който ми помогна да планирам много от характеристиките на експеримента, за да симулираме функционален еквивалент на лишаване от свобода в истински затвор. Карло наскоро беше пуснат условно от Щатския затвор „Сан Куентин“, след като беше излежал 17 години, както и беше изтърпявал присъди в затворите „Фолсън“ и „Вакавил“, предимно по присъди заради въоръжени грабежи. Бях го срещнал преди няколко месеца, по време на един от курсовите проекти, които моите студенти по социална психология организираха по темата за хората в институционална среда. Карло беше поканен от един от студентите да представи пред курса вътрешната гледна точка за реалностите на затворническия живот.

Карло едва от 4 месеца беше на свобода и беше изпълнен с гняв от несправедливостта на затворническата система. Той роптаеше срещу американския капитализъм, расизма, черните Чичо Томовци, които работят срещу Братята, войнолюбците и още много. Беше обаче забележително възприемчив и проникновен по отношение на социалните взаимодействия, както и изключително сладкодумен, с резониращ баритон и безпроблемна, безспирна реч. Бях заинтригуван от становищата на този човек, особено след като бяхме приблизително на една и съща възраст: аз на 38, а той на 40 години, и двамата бяхме израсли в гето на Източния или на Западния бряг. Докато аз учех в университет обаче, Карло излежавал присъда в затвора. Сприятелихме се. Аз станах негов довереник, търпелив слушател на неговите пространни монолози, психологически консултант и „агент“ за работа и лекции. Първата му работа беше да води заедно с мен нов курс към лятното училище в Станфордския университет върху психологията на лишаването от свобода. Карло не само разказа на студентите интимни детайли от личния си опит в затвора, но уреди и други бивши затворници (мъже и жени) да споделят своите преживявания. Добавихме надзиратели, адвокати и други, които познават американската система на затворите. Този опит и интензивното менторство от Карло помогнаха да пропием нашия малък експеримент с типа познаване на ситуацията, което никога преди това не е било наблюдавано в никое сравнимо изследване в социалните науки.

Вече е около 19 ч, когато Карло и аз наблюдаваме едно от преброяванията на телевизионния монитор като част от записите на специалните събития през деня. След това се оттегляме в моя офис на директор на затвора, за да обсъдим как вървят нещата и как трябва да се справя с утрешната Вечер за посещения. Внезапно главният надзирател Джафи влетява, за да доложи, че 8612 е наистина объркан, иска да напусне и настоява да ме види. Джафи не може да каже дали 8612 просто симулира, за да бъде освободен и след това да ни създаде някакви неприятности, или наистина се чувства зле. Той настоява, че това решение трябва да взема аз, а не той.

— Разбира се, доведи го, така че да мога да оценя проблема — отвръщам.

В офиса влиза сърдит, дързък, гневен и объркан млад мъж.

— Какъв е проблемът, млади момко?

— Не мога повече, надзирателите ме тормозят, те се заяждат с мен, пращат ме в Дупката през цялото време и…

— Е, от това, което съм видял, а аз съм видял всичко, ти сам си го причини; ти си най-бунтарският, неподчиняващ се затворник в целия затвор.

— Не ми пука, вие всички нарушихте договора. Аз не очаквах, че с мен ще се отнасят така, вие…[1]

— Веднага млъкни, боклук! — Карло изригва срещу 8612 в пълния смисъл на думата. — Не можеш повече какво? Лицеви опори, подскоци, надзирателите да те обиждат и да ти крещят? Това ли имаш предвид под „тормоз“? Не ме прекъсвай. И ревеш, че те били сложили в оня килер за няколко часа? Нека те вкарам в правия път, бели момко. Ти няма да издържиш и един ден в „Сан Куентин“. Всички бихме подушили твоя страх и слабост. Надзирателите биха ти избили главата, а преди да те поставят в тяхната истинска бетонна тъмнична дупка, в която аз издържах по седмици наведнъж, биха те хвърлили на нас. Снъфи или някой друг кофти тартор на банда нямаше да те купи за две, а може би три кутии цигари, задникът ти би кървял яркочервено, бяло и синьо. И това би било само началото на превръщането ти в пъзльо.

Затворник 8612 е замръзнал от яростта на тирадата на Карло. Трябва да го спася, защото мога да почувствам, че Карло се кани да експлодира. Виждам, че нашата затворническа среда е събудила у него спомените за дългите години тормоз, от които го делят само няколко месеца.

— Карло, благодаря, че ни осигури тази връзка с реалността. Аз обаче трябва да знам някои неща от този затворник, преди да можем да продължим както трябва. 8612, разбираш, че аз имам властта да накарам надзирателите да не те тормозят, ако избереш да останеш и да сътрудничиш. Имаш ли нужда от парите — ще се простиш с остатъка от тях, ако напуснеш преждевременно?

— Да, естествено, но…

— Окей тогава, ето какво ти предлагам: надзирателите повече няма да те тормозят, ти оставаш и си получаваш парите, а в замяна всичко, което трябва да правиш, е от време на време да сътрудничиш, споделяйки информация с мен от време на време, която е възможно да е полезна за мен в управлението на този затвор.

— Не знам…

— Виж, помисли върху моето предложение и ако по-късно, след като добре си си хапнал на вечеря, продължаваш да искаш да си тръгнеш, окей, ще ти се плати за времето, в което беше тук. Ако обаче избереш да продължиш, да изкараш всичките пари, да не те тормозят и да сътрудничиш с мен, можем да оставим проблемите от първия ден зад гърба си и да започнем на чисто. Съгласен ли си?

— Може би, но…

— Няма нужда да решаваш едното или другото веднага, помисли върху предложението ми и ще решиш по-късно довечера, окей?

Докато затворник 8612 тихо промърморва: „Ами добре“, го ескортирам до съседния кабинет на главния надзирател, за да бъде върнат в Двора. Казвам на Джафи, че той все още обмисля дали да остане и ще вземе окончателно решение по-късно.

Бях измислил Фаустовската сделка на момента. Действах като зъл затворнически администратор, а не като добросърдечен университетски преподавател, за какъвто се смятам. Като директор на затвора, не искам затворник 8612 да си тръгне, защото това може да има отрицателно въздействие върху другите затворници и защото смятам, че може да успеем да го накараме да е малко по-сътрудничещ, ако кажем на надзирателите да прекратят тормоза си над него. Аз обаче бях поканил 8612 — лидера на бунтарите, да е „доносник“, информатор, да споделя информация с мен в замяна на специални привилегии. В Затворническия кодекс доносникът е най-нисшата форма живот и често се държи в единична килия от властите, защото ако неговата роля на информатор стане известна, ще бъде убит. По-късно двамата с Карло се оттегляме в ресторанта на Рики, където се опитвам да оставя този грозен образ зад гърба си за кратко, докато се наслаждавам на новите истории на Карло над чиния с лазаня.

[1] Не е ясно какво означава „договор“ в този случай. Вж. уебсайта на затворническото изследване www.prisonexp.org за следните експериментални материали: описание на изследването, дадено на участниците; формуляр за съгласие, който те подписаха, и формуляра за Комисията за изследвания с хора към Станфордския университет. ↑

Затворникът казва на всички, че никой не може да си тръгне

Обратно в Двора надзирателите Арнет и Дж. Ландри карат затворниците да се наредят срещу стената за още едно преброяване преди края на изтощителната им дневна смяна. Още веднъж Стю-819 е обект на присмех от надзирателите за това, че толкова апатично се присъединява към останалите затворници, които викат в един глас: „Благодаря, г-н Надзирател, за прекрасния ден!“.

Вратата на затвора проскърцва при отварянето. Редицата от затворници поглежда към края на коридора, за да види, че 8612 се връща от срещата си със затворническите власти. Той им е обявил преди срещата с мен, че това е среща за bon voyage („на добър път“). Напуска и няма нищо, което те могат да направят, за да го накарат да остане още. Дъг-8612 сега си пробива път през редицата от приятелите си в Килия 2 и се хвърля на леглото.

— 8612, веднага тук, до стената — нарежда Арнет.

— Върви се шибай! — отговаря той предизвикателно.

— До стената, 8612.

— Майната ти! — отвръща 8612.

— Някой да му помогне! — Нарежда Арнет.

Дж. Ландри пита Арнет: „У вас ли е ключа за белезниците, сър?“

Все още в килията си, 8612 крещи: „Ако трябва да съм тук, нямам никакво намерение да търпя вашите глупости“. Докато той бавно излиза в Двора, където половината затворници са подредени от двете страни на Килия 2, Дъг-8612 им предлага нова, ужасяваща реалност: „Искам да кажа, разбирате ли, наистина. Не можах да изляза! Прекарах цялото това време в приказки с докторите и адвокатите, и…“

Гласът му се отдалечава и не е ясно какво означава това. Другите затворници му се смеят. Изправен пред останалите затворници, противопоставяйки се на заповедта да се изправи пред стената, 8612 нанася ъперкът на приятелите си. Той продължава да декламира с високия си, хленчещ глас: Не можах да изляза! Те не ме пускат! Вие не можете да излезете от тук!

Първоначалният кикот на затворниците е заменен от нервен смях. Надзирателите пренебрегват 8612, тъй като продължават да се опитват да открият къде са ключовете за белезниците, приемайки, че ще ги щракнат на ръцете на 8612 и ще го натикат обратно в Дупката, ако той продължава по същия начин.

Един затворник пита 8612: „Искаш да кажеш, че не би могъл да нарушиш договора?“.

Друг затворник пита отчаяно, но не някого конкретно: „Мога ли да отменя моя договор?“.

Арнет втвърдява поведението си: „Никакво говорене в редицата. 8612 по-късно ще е на ваше разположение, за да си приказвате“.

Това разкритие от един от уважаваните лидери е силен удар върху решимостта и неподчинението на затворниците. Глен-3401 сподели за влиянието на думите на 8612: „Той каза, че не можем да си тръгнем. Почувствах се наистина като затворник. Може би си затворник в експеримента на Зимбардо и може да ти плащат за това, но по дяволите, ти си затворник. Наистина си затворник“.[1]

Той започва да си фантазира някакви най-лоши сценарии: „Мисълта, че сме се отказали от живота, тялото и душата си за две седмици с един подпис, беше изключително страшна. Убеждението, че «ние наистина сме затворници», беше реално — човек не можеше да избяга без някакво наистина драстично действие, следвано от неизвестни последици. Полицията на Пало Алто щеше ли да се опита отново да ни прибере? Щяха ли да ни платят? Как да си върна портфейла?“[2]

Рич-1037, който е бил проблем за надзирателите през целия ден, беше изненадан от това ново прозрение. Той по-късно съобщи: „Казаха ми, че не мога да си тръгна. В онзи момент почувствах, че това наистина е затвор. Няма как да опиша как се почувствах в онзи момент. Почувствах се наистина безпомощен. По-безпомощен, отколкото изобщо някога съм се чувствал“.[3]

За мен беше очевидно, че 8612 се беше вкарал в капана на множество дилеми. Беше заклещен между желанието да бъде твърдият бунтовнически водач, но не искаше да се справя с тормоза от надзирателите, искаше да остане и да си получи парите, от които имаше нужда, но не желаеше да става мой информатор. Вероятно планираше да стане двоен агент, да ме лъже или да ме подвежда за действията на затворниците, но не беше сигурен в способността си да осъществи тази измама. Трябваше незабавно да откаже моето предложение за сделка: известен комфорт срещу превръщането си в официален „доносник“, но той не го направи. В този момент, ако той беше настоявал да бъде освободен, бях длъжен да му позволя това. Отново: може би той се срамуваше твърде много от подигравките на Карло, за да се откаже толкова лесно пред него. Всичко това бяха възможни мисловни игри, които той разреши, като настояваше пред другите, че било наше официално решение да не го освободим, прехвърляйки вината върху системата.

Нищо не можеше да има по-силно трансформационно въздействие върху затворниците от внезапната новина, че в този експеримент те са загубили свободата си да напуснат, когато пожелаят, загубили са властта да си тръгнат по собствена воля. В този момент Станфордският затворнически експеримент се промени на Станфордски затвор, но не чрез някакви спуснати отгоре декларации от персонала, а от тази идваща отдолу декларация на един от самите затворници. Точно както затворническият бунт промени начина, по който надзирателите започнаха да мислят за затворниците като опасни, това твърдение на затворника, че на никого не е разрешено да напусне, промени начина, по който всички мними затворници се чувстваха по отношение на новия си статус като безпомощни лишени от свобода.

[1] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

[2] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

[3] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

Ние, нощната смяна, пак сме тук

Сякаш нещата не бяха достатъчно лоши за затворниците: още веднъж настъпва времето за нощната смяна. Хелман и Бърдън крачат в Двора, чакайки дневната смяна да си тръгне. Те размахват палките си и крещят нещо в Килия 2, заплашвайки 8612, и настояват затворникът да отстъпи от вратата, сочат пожарогасителя в килията и крещят: дали те искат още веднъж струя от този студен въглероден диоксид в лицата си?

Затворник пита надзирател Джеф Ландри: „Г-н Надзирател, имам една молба. Тази вечер един от нас има рожден ден. Може ли да пеем «Честит рожден ден»?“.

Преди Ландри да може да отговори, Хелман отвръща зад него: „Ще пеем «Честит рожден ден» в редицата. Сега е време за вечеря, по трима наведнъж“. Затворниците сега седят около масата, поставена в центъра на Двора, за да вечерят. Не е разрешено да говорят.

Преглеждайки записите от тази смяна, виждам, че един затворник е вкаран през главния вход от Бърдън. Затворникът, който току-що се е опитал да избяга, стои мирно в центъра на коридора точно зад масата за вечеря. Той е със завързани очи. Ландри пита затворника как е отстранил ключалката на вратата. Той отказва да разкрие тайната. Когато превръзката е свалена от очите на беглеца, Джеф предупреждава заплашително: „Ако видим ръцете ти близо до тази ключалка, 8612, ще имаме нещо наистина добро за теб“. Дъг-8612 е този, който се е опитал да избяга! Ландри го бута обратно в килията, където 8612 започва отново да крещи нецензурно, по-високо от преди и поток от „Майната ти!“ залива Двора. Хелман казва уморено в Килия 2: „8612, твоят номер се изтърка. Много се изтърка. Вече не е забавно“.

Надзирателите се впускат към масата за вечеря, за да попречат на 5486 да говори със съкилийниците си, на които е било забранено да общуват. Джеф Ландри вика на 5486: „Хей, хей! Не можем да те лишим от храна, но можем да изнесем остатъците. Вече си хапнал нещо. Началникът казва, че не можем да ви лишаваме от храна, но ти вече яде, поне част от храната. Затова можем да вземем останалото“. След това прави общо обявление пред всички: „Вие, момчета, като че ли сте забравили за всички привилегии, които можем да ви дадем“. Напомня им за часовете за посещение утре, които, разбира се, могат да се отменят, ако затворниците бъдат заключени в килиите си. Някои затворници, които продължават да се хранят, казват, че не са забравили за вторник, седем часа — времето за посещения, и го очакват с нетърпение.

Джеф Ландри настоява, че 8612 трябва да си сложи чорапената шапка, която е свалил по време на вечерята. „Не искаме някой ваш косъм да падне във вечерята ви и да вземете да повърнете заради това.“

Затворник 8612 отговаря странно, сякаш губи контакт с реалността: „Не мога да я сложа на главата си, тя е твърде стегната. Ще получа главоболие. Какво? Знам, че това е наистина странно. Затова се опитвам да изляза оттук… те продължават да казват: «Не, няма да получиш главоболие», но аз знам, че ще ме заболи главата“.

Сега идва ред на Рич-1037 да падне духом и да се дистанцира. Той гледа с празен поглед, говори монотонно. Лежейки на пода в килията си, той продължава да кашля, настоява да види директора на затвора. (Когато го приемам, след като се върнах от вечеря, му дадох капки за кашлица и му казах, че може да си тръгне, ако смята, че не може да понесе повече, но че нещата ще се подобрят, ако той не посвещава толкова много време и енергия да се бунтува. Той съобщава, че се чувства по-добре и обещава да се постарае.)

Надзирателите след това насочват вниманието си към Пол-5704, който сега е по-себеутвърждаващ се, сякаш за да замести бившия бунтовнически водач Дъг-8612. „Не изглеждаш твърде щастлив, 5704“ — казва Ландри, докато Хелман започва да прокарва палката си по решетката на вратата на килията, издавайки силен ехтящ звук. Бърдън добавя: „Мислиш, че ще им хареса [шумното дрънкане по решетките], след като светлините изгаснат, може би нощес?“.

Затворник 5704 се опитва да се шегува, но надзирателите не се смеят, макар някои от затворниците да го правят. Ландри казва: „О, това е добро, наистина е добро. Продължавай, наистина. Сега вече истински се забавляваме. Не съм чувал такива детински работи от около десет години“.

Надзирателите, изправени и в редица, гледат втренчено 8612, който яде бавно и в самота. С една ръка на ханша, а с другата заплашително размахвайки палките, те демонстрират обединен фронт. „Тук имаме няколко съпротивляващи се, революционери!“ — възкликва Джеф Ландри.

Затворник 8612 след това изяжда набързо вечерята си, скача от масата и хуква към задната стена, където раздира черната завеса, покриваща видеокамерата. Надзирателите го сграбчват и го завличат обратно в Дупката — отново. Той казва саркастично: „Съжалявам, момчета!“.

Един от тях отговаря: „Съжаляваш, а? Ще имаме нещо за теб по-късно, за което наистина ще съжаляваш“.

Когато Хелман и Бърдън започват да блъскат по вратата на Дупката с палките си, 8612 се разкрещява, че това е оглушаващо и влошава главоболието му.

Дъг-8612 извиква: „По дяволите, не прави това, човече, ушите ме болят!“.

Бърдън: „Може би ще помислиш за това, преди да поискаш да направиш нещо, което ще те вкара в Дупката следващия път, 8612.“

Затворник 8612 отговаря: „Неее, ти просто може да идеш на майна си, приятел! Следващия път вратите падат, сериозно ти говоря!“. (Той заплашва да събори вратата на килията си, входната врата и може би има предвид стената, на която се намира наблюдателната камера.)

Затворник пита дали тази вечер ще има филм, както са очаквали, когато първоначално са им били описвани подробностите за затвора. Надзирател отговаря: „Не знам дали изобщо ще имаме филм!“.

Надзирателите открито обсъждат последиците от увреждането на собствеността на затвора и Хелман грабва един екземпляр от затворническите правила и прочита правилото за увреждането на собствеността на затвора. Докато се обляга на рамката на вратата на Килия 1 и върти палката си, с всеки следващ миг като че ли вдишва увереност и доминация. Вместо време за филм, той ще им даде или работа, или време за почивка и възстановяване — казва Хелман на приятелите си.

Хелман: „Окей, моля за внимание. Имаме приготвено известно забавление за всеки от вас тази вечер. Килия 3, вие сте на почивка и възстановяване, можете да правите каквото пожелаете, защото си измихте чиниите и си свършихте добре работата. Килия 2, вие имате още малко работа за вършене. А Килия 1, за вас имаме големи одеяла, от които да извадите всички трънчета. Окей, докарай ги тука, Надзирател. Нека видят, на Килия 1 ще им се отрази много добре нощес, ако искат да спят на одеяло без бодли“.

Ландри връчва на Хелман няколко одеяла, покрити с нова колекция от тръни. „О, не е ли красота?“ Той продължава монолога си: „Само погледнете това одеяло, госпожи и господа! Погледнете одеялото! Не е ли шедьовър? Искам да извадите всяко едно от тези трънчета от одеялото, защото ще трябва да спите върху него“. Един затворник му казва: „Ние просто ще спим на пода“, на което Ландри просто отвръща: „Както желаете, както желаете“.

Интересно е да се види как Джеф Ландри се люшка между ролите на лошия и добрия надзирател. Той още не е отстъпил контрола на Хелман, към чиято доминация на някакво ниво може да се стреми, докато изпитва по-силно съчувствие към затворниците от това, на което Хелман изглежда способен. (В по-късно интервю прозорливият затворник Джим-4325 описва Хелман като един от лошите надзиратели, наричайки го „Джон Уейн“. Той описва братята Ландри като двама от „добрите надзиратели“, докато повечето други затворници са съгласни, че Джеф Ландри по-често е добър, отколкото лош като надзирател.)

Затворник от Килия 3 пита дали ще е възможно те да получат някакви книги за четене. Хелман предлага да им даде „две от копията на правилата“ като четиво преди лягане. Сега е време за ново преброяване. „Окей, тази вечер няма да има лентяйстване, нали помните? Да започнем с 2093 и да се преброим, така че да не губим тренинг“ — казва той.

Бърдън се присъединява, приближава се до лицата на затворниците и казва: „Не сме ви учили да се преброявате по този начин. Високо, ясно и бързо! 5704, ти си ужасно бавен! Можеш да започнеш с лицевите опори“.

Наказанията на надзирателите започват да стават безразборни: те вече не наказват затворниците заради някаква конкретна причина. Затворник 5704 не приема това: „Няма да го направя!“.

Бърдън го принуждава, така че той ляга на ръцете си, но очевидно не достатъчно ниско. „По-ниско, човече, по-ниско!“ — и го бута надолу, притискайки го със задната част на палката си.

— Не натискай, човече.

— Какво искаш да кажеш с това „Не натискай“? — присмехулно.

— Това, което казах: не натискай!

— Просто продължавай и си направи лицевите опори — нарежда Бърдън. — Сега се върни в редицата.

Бърдън определено е много по-гласовит и ангажиран, отколкото преди, но Хелман все още очевидно е „алфа-мъжкарят“. Когато обаче Бърдън и Хелман стават динамично дуо, Джеф Ландри внезапно се оттегля във фона или просто не е в Двора.

Дори 2093 — най-добрият затворник, „Сержанта“ е принуден да прави лицеви опори и подскоци без никаква видима причина. „О, това е добре! Виждате ли как ги прави той? Той има много енергия“ — казва Хелман. След това се обръща към 3401: — „Ти усмихваш ли се? За какво се усмихваш?“ Приятелят му Бърдън се намесва: „Усмихваш ли се, 3401? Мислиш, че това е смешно? Искаш ли да спиш тази нощ?“

— Не искам да виждам никого да се усмихва! Това тук не е съблекалня. Ако видя някого да се усмихва, всички ще трябва да правят подскоци много дълго време! — уверява ги Хелман.

Подемайки потребността на затворниците да разведрят мрачната среда, Хелман казва на Бърдън виц в името на мрачните затворници: „Надзирател, ти чу ли оня за кучето без крака? Всяка вечер собственикът му го извеждал на влачене“. Двамата с Бърдън се разсмиват, но забелязват, че затворниците не се смеят. Бърдън го смъмря: „Те не харесват вица ти, Надзирател“.

— Ти хареса ли моя виц, 5486?

Затворникът Джери-5486 отговаря искрено: „Не“.

— Излез тук и направи десет лицеви опори за това, че не хареса моя виц. И още пет за това, че се усмихваш, общо петнадесет.

Ред е на Хелман. Той кара всички затворници да се изправят с лице към стената, след това, когато те се обръщат, им показва „едноръкия продавач на моливи“. Вкарва едната си ръка в панталоните си и поставя пръста си върху чатала, дърпайки панталоните си, сякаш има ерекция. На затворниците се казва да не се смеят. Някои се разсмиват и след това са принудени да правят лицеви опори или коремни преси. Затворник 3401 казва, че не смята, че това е смешно, но трябва да прави лицеви опори заради това, че е честен. След това идва пеенето на номерата. Хелман пита Сержанта-2093 дали това звучи като пеене.

— На мен ми звучеше като пеене, г-н Надзирател.

Хелман го кара да прави лицеви опори за несъгласие с неговата преценка.

Неочаквано Сержанта казва: „Може ли да направя повече, сър?“.

— Може да направиш десет, ако искаш.

Тогава Сержанта го предизвиква по още по-драматичен начин: „Трябва ли да ги правя, докато рухна?“.

— Естествено, прави колкото искаш. — Хелман и Бърдън не са сигурни как да реагират на този присмех, но затворниците се гледат един друг изумено, знаейки, че Сержанта може да зададе нови критерии за самоналожено наказание, които след това ще бъдат наложени и на тях. Това става гадна шега за всички тях.

Когато след това от затворниците се иска да се преброяват в сложен ред, Бърдън добавя подигравателно: „Това не би трябвало да е толкова трудно за толкова образовани момчета!“. В известен смисъл той подема актуалното консервативно осмиване на образованите хора с висше образование като „хилави интелектуални сноби“, макар че, разбира се, самият той е студент в университет.

Затворниците са попитани дали имат нужда от одеялата и леглата си. Всички отговарят утвърдително. „И какво — пита Хелман — направихте вие, момчета, за да заслужите легла и одеяла?“ „Изчистихме бодилчетата от одеялата“ — отговаря един от тях. Той им казва никога да не използват „бодилчета“. Трябвало да ги наричат „тръни“. Ето прост пример как властта определя използването на езика, което на свой ред създава реалност. След като един от затворниците ги нарича „тръни“, Бърдън казва, че трябва да вземат възглавниците и одеялата си. Хелман се връща с одеялата и възглавниците под мишници. След това ги връчва на всеки с изключение на Затворник 5704. Пита го защо му е отнело толкова много време да свърши работата. „Иска ли ти се да имаш възглавница? Защо трябва да ти дам възглавница, ако не ти се работи?“ „Добра карма“ — отговаря 5704, донякъде игриво.

— Ще те питам отново: защо трябва да ти дам възглавница?

— Защото аз ви моля, г-н Надзирател.

— Ти обаче се захвана с работата цели десет минути, след като всеки друг започна работа — отвръща Хелман. След това добавя: — Погрижи се в бъдеще да работиш тогава, когато ти се каже. — Независимо от това прегрешение, Хелман най-накрая отстъпва и му дава възглавницата.

За да не е напълно засенчен от Хелман, Бърдън казва на 5704:

— Благодари му от сърце.

— Благодаря.

— Кажи го отново. Кажи: „Бог да ви благослови, г-н Надзирател“. — Сарказмът се процежда съвсем явно.

Хелман успешно изолира 5704 от неговите революционни другари, като го кара да моли за възглавницата. Елементарният личен интерес започва да печели пред затворническата солидарност.

Честит рожден ден, затворник 5704

Затворник Джери-5486 напомня на надзирателите за искането си да изпее „Честит рожден ден“ на 5704, което е любопитна молба на този етап, имайки предвид, че затворниците са толкова уморени, а надзирателите се канят да им разрешат да се върнат в килиите си и да спят. Може би е някаква мярка за връзката им с нормалните ритуали във външния свят или дребен начин да се нормализира това, което бързо се приближава до Анормалното.

Бърдън казва на Хелман: „Надзирател, затворник 5486 ни представя нещо, което трябва да се обсъди. Той иска да пее «Честит рожден ден».“. Хелман е развълнуван, когато разбира, че песента за рождения ден е насочена към 5704. „Това е рожденият ти ден, а ти не работи!“.

Затворникът отговаря, че не трябва да работи на рождения си ден. Надзирателите отиват в края на редицата и искат от всеки да каже високо дали иска или не иска да пее песента за рождения ден. Всеки се съгласява, че е правилно да се изпее песента по повод рождения ден на 5704. Затворник Хъби-7258 получава заповед да даде тон за пеенето на „Честит рожден ден“ — единственият приятен звук на това място през целия ден и нощ. За пръв път обаче има различни начини, по които се обръщат към рожденика: някои пеят на „другаря“, други — на 5704. В момента, в който това става, Хелман и Бърдън започват да им крещят.

Бърдън им напомня: „Името на този господин е 5704. Сега хайде пак отначало“.

Хелман прави комплимент на 7258 за пеенето му: „Даваш им бърз тон и след това пееш направо“. Той казва това за алла бреве[1], фукайки се с музикалните си познания. След това обаче той иска те да изпеят песента отново по по-познат начин и те го правят. Изпълнението им обаче не е достатъчно добро, така че отново им се казва: „Хайде с малко ентусиазъм! Момчето има рожден ден само един път в годината“. Тази инициирана от затворник пауза в рутината за споделяне на някакви положителни чувства между тях се превръща в още един повод за учене на рутинизираното доминиране и подчинение.

[1] алла бреве (муз.) — (итал. alla breve — Време на отрязване или съкратено общо време) — Музикален метър, отбелязан от символа за подписване на време, който е еквивалент на ₵. Терминът е италиански за „on the breve“, като първоначално означава, че ритъмът е бил отчитан на двойна нота. — Б.ел.кор. ↑

Окончателната криза и освобождаване на 8612

След като светлините угасват и след като Дъг-8612 най-накрая е изваден от Дупката за през нощта, той избухва: „Исусе Христе, горя отвътре! Не разбирате ли?“.

Затворникът крещи заради гневното си объркване и мъката си на надзирателя по време на второто си посещение при Джафи. „Искам да се махна! Тука всичко е прецакано! Не мога да понеса още една нощ! Просто не мога да понеса повече! Трябва ми адвокат! Имам ли право да искам адвокат? Свържете се с майка ми!“

При опитите да му се напомни, че това е просто експеримент, той продължава да беснее: „Вие ми прецаквате главата, човече, главата ми! Това е експеримент: този договор не е робство! Нямате право да ми прецаквате главата!“.

Заплашва да направи всичко необходимо, за да излезе, дори и да пререже китките си! „Ще направя всичко, за да се махна! Ще ви счупя камерите и ще нараня надзирателите!“

Главният надзирател прави всичко възможно да го успокои, но 8612 не приема; плаче и крещи все по-силно. Джафи уверява 8612, че съвсем скоро ще може да говори с един от психолозите-консултанти и искането му ще бъде сериозно обмислено.

Малко по-късно Крейг Хейни се връща от късната си вечеря и след като изслушва записа на Джафи на драматичната сцена, интервюира 8612, за да определи дали той трябва да бъде освободен незабавно на базата на такъв тежък емоционален дистрес. По онова време всички не бяхме сигурни в легитимността на реакциите на 8612: може би той просто симулираше. Проверка в информацията за него разкри, че той е водещ антивоенен активист в своя университет — едва предната година. Как е възможно той наистина да изпадне в такава тежка криза само за 36 часа?

Затворник 8612 наистина беше объркан, както ни разкри по-късно: „Не можех да реша дали преживяването в затвора наистина ме беше подлудило, или аз бях предизвикал [целенасочено] тези реакции“.

Конфликтът, който Крейг Хейни преживяваше заради това, че е принуден да вземе това решение самостоятелно, докато аз бях навън за вечеря, е изразен много живо в по-късния му анализ:

Макар че в ретроспекция ми изглежда лесно решение, по онова време беше плашещо. Бях втора година докторант, бяхме инвестирали много време, усилия и пари в този проект и знаех, че предсрочното освобождаване на изследваното лице ще компрометира експерименталния план, който бяхме разработили внимателно и бяхме приложили. Като експериментатори никой от нас не беше предвидил подобно събитие и разбира се, не бяхме разработили план за действие в такива извънредни ситуации. От друга страна, беше очевидно, че този млад мъж беше по-силно разстроен от краткото си преживяване в Станфордския затвор, отколкото някой от нас беше очаквал някой от затворниците да изпитва дори в края на двете седмици. Затова реших да освободя затворник 8612, приемайки етичното/ хуманитарното решение пред експерименталното[1].

Крейг се свърза с приятелката на 8612, която бързо дойде и го взе заедно с вещите му. Крейг напомни на двамата, че ако дистресът продължи, той може да посети Студентския консултативен център на сутринта, защото ние бяхме уговорили с тях известна част от персонала им да се справя с евентуални подобни реакции.

За щастие Крейг взе правилното решение въз основа на хуманните и правните съображения. Освен това то беше правилното решение, отчитайки вероятните отрицателни ефекти върху персонала и затворниците от задържането на 8612 в „затвора“ в неговото състояние на емоционална криза. Същевременно когато Крейг информира Кърт и мен за решението си да освободи 8612, ние бяхме скептични и смятахме, че са го преметнали, измамили са го с добра симулация. След дълго обсъждане на всички доказателства обаче се съгласихме, че той е постъпил правилно. Тогава обаче трябваше да обясним защо тази крайна реакция се беше появила толкова внезапно, почти в самото начало на двуседмичното приключение. Макар че личностните тестове не бяха разкрили и намек за нестабилност, ние се самоубедихме, че емоционалният дистрес на 8612 е продукт на неговата чувствителна личност и прекалено силната му реакция на условията в нашия симулиран затвор. Крейг, Кърт и аз се ангажирахме в нещо като „групово мислене“, отдавайки се на рационализацията, че трябва да е имало някаква грешка в нашия процес на подбор, която е позволила на такъв „увреден“ човек да се промъкне през скрининговия ни процес, и пренебрегнахме другата възможност: ситуационните сили, действащи в тази затворническа симулация, да са станали твърде смазващи за него.

Да разгледаме за момент значението на тази преценка. Бяхме в разгара на изследване, имащо за цел да демонстрира силата на ситуационните фактори над диспозиционните склонности, но пак правехме диспозиционна атрибуция!

В ретроспекция Крейг добре изрази грешката в нашето мислене: „Едва по-късно оценихме тази очевидна ирония, че бяхме «обяснили диспозиционно» първата неочаквана и необикновена демонстрация на властта на ситуацията в нашето изследване, като прибягнахме точно до типа мислене, за чието предизвикване и критика бяхме планирали изследването“.[2]

Объркването за скритите мотиви на 8612 си остана. От една страна, чудехме се, той наистина ли беше загубил контрол, страдайки от крайна реакция на стреса, и заради това, разбира се, трябваше да бъде освободен? Обратното, беше ли започнал той да се преструва на „луд“, знаейки, че ако го направи добре, ще трябва да го освободим? Възможно е в крайна сметка наистина да се е оказал временно „полудял“ заради своята превъзходна актьорска игра. В един по-късен отчет 8612 усложнява всяко елементарно разбиране на неговите реакции: „Тръгнах си, когато трябваше да остана. Това беше много лошо. Революцията няма да е забавна и трябва да разбера това. Трябваше да остана, защото за фашистите е добре, когато научат, че [революционните] водачи ще дезертират, когато нещата загрубеят, че те са само манипулатори. Трябваше да се боря за онова, което е правилно, а не да мисля за собствените си интереси“.[3]

Малко след като 8612 прекрати участието си, един от надзирателите подочу затворниците в Килия 2 да обсъждат заговор, в който Дъг ще се върне на следващия ден с група приятели, за да опустошат затвора и да освободят затворниците. Звучеше ми като пресилен слух, докато надзирател съобщи, че е видял 8612 да се промъква по коридорите на катедрата по психология на следващата сутрин. Наредих на надзирателите да го заловят и да го върнат в затвора, след като той вероятно е бил освободен под фалшив претекст: не е болен, а просто ни е изиграл. Сега знаех, че трябва да се подготвя за решителна атака срещу моя затвор. Как бихме могли да предотвратим голяма конфронтация с насилие? Какво бихме могли да направим, за да поддържаме функционирането на затвора… о, и да, да направим така, че нашият експеримент да може да продължи?

[1] Цитирано от нашата глава върху последващите спомени за СЗЕ: P. G. Zimbardo, C. Maslach, and C. Haney, „Reflections on the Stanford Prison Experiment: Genesis, Transformations, Consequences“, in ed. T. Blass, Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, (Mahwah, NJ: Erlbaum, 1999), с. 193–237. ↑

[2] пак там, с. 229. ↑

[3] Последното интервю със затворника. ↑

5. Двойният проблем във вторник: посетители и бунтовници

Военнопленниците изглеждат дрипаво и са със замъглен поглед, а нашият малък затвор започва да мирише като мъжка тоалетна в станция на нюйоркското метро. Като че ли някои надзиратели са превърнали посещението в тоалетната в привилегия, която се дава рядко и никога, след като светлините угаснат. През нощта затворниците трябва да уринират и да ходят по голяма нужда в кофи в килиите си, а някои надзиратели отказват да им позволят да ги изпразнят до сутринта. Оплакванията постъпват бързо и яростно от много от затворниците. Кризата на 8612 от предната нощ като че ли е предизвикала разпростиращ се като вълни ефект сред затворниците, които говорят за това, че вече не могат да понасят ситуацията — според това, което успяваме да дочуем в техните оборудвани с микрофони килии.

С това като контекст трябваше да нарисуваме по-светла картина за родителите, приятелите и приятелките на затворниците, които щяха да идват на посещение тази вечер. Като родител със сигурност не бих позволил на сина ми да продължи престоя си на такова място, ако видя подобно изтощение и очевидни признаци на стрес само след три дни. Разсъждаването върху начини за справяне с това надвиснало предизвикателство трябваше да отиде на заден план, за да отстъпи място на по-спешния проблем със слуха за нашествието на бунтовници, които 8612 щял да доведе в някакъв момент. Може би ще дойдат днес, вероятно дори в синхрон с часовете за посещение, когато ще сме най-уязвими.

Денят едва започва за сутрешната смяна в 2 ч сутринта. Очевидно нощната смяна се бяха шляли и шестимата надзиратели сега са в Двора едновременно, след като бяха разговаряли в стаята на надзирателите за нуждата от по-строги правила за контролиране на затворниците, за да се предотвратят бъдещи бунтове.

Виждането им заедно дава ясно да се разбере, че размерът няма значение в решаването кой ще се оформи като лидер на смяната. Най-високите надзиратели са Хелман — лидер на нощната смяна; Ванди, който е на път да стане лидер на сутрешната смяна, и Арнет — майордомът на дневната смяна. Най-ниските надзиратели — Бърдън и Серос — са станали оръженосци на своите лидери на смяната. И двамата са много деспотични, истински вербално агресивни — крещят в лицата на затворниците — и определено по физически агресивни със затворниците. Бутат ги насам-натам, мушкат ги, дърпат ги от редицата и са тези, които влачат неохотните затворници в Дупката. Получавахме отчети, че те понякога спъват затворниците по стълбите, когато ги водят до тоалетната, или ги бутат в писоарите, когато са сами с тях в тоалетната. Очевидно е, че обичат своите палки. Непрекъснато държат палките си до гърдите им, бият с тях по решетките на вратите или по масата, за да възвестят шумно присъствието си. Някои аналитици биха твърдели, че те използват оръжията си, за да компенсират по-ниския си ръст. Каквато и психологическа динамика да участва обаче е ясно, че те се превръщат в най-злите надзиратели.

Същевременно Маркъс и Варниш, които също са нисички, са относително пасивни, много по-тихи, не толкова гласовити и по-малко активни от останалите. Помолих главния надзирател да ги направи по-себеутвърждаващи се. Братята Ландри са интересна двойка. Джеф Ландри е малко по-висок от Хелман и се състезава с него за доминация в нощната смяна, но не може да се мери с креативните упражнения, които нашият напъпващ Джон Уейн непрекъснато измисля. Вместо това той се намества в позицията да издава заповеди и да упражнява контрол, след това се оттегля и излиза от сцената отново и отново в един вид осцилиране, което не виждаме при никой друг надзирател. Тази вечер той изобщо не носи палката си; по-късно дори маха своите сребърни огледални очила — голямо нарушение според нашия експериментален протокол. Неговият по-нисък брат Джон е суров със затворниците, но въпреки това „спазва дословно правилника“. Не е прекомерно агресивен като Арнет, но обикновено подкрепя шефа с твърди, делови заповеди.

Дворът на СЗЕ в действие

Затворниците са приблизително еднакво високи — около 1,73–1,79 м, с изключение на Глен-3401, който е най-ниският от всички — около 1,57 м, и високия Пол-5704, който е висок може би 1,88 м. Интересното е, че 5704 се придвижва към лидерската позиция сред затворниците. Той изглежда по-самоуверен напоследък и сигурен в своето бунтарство. Другите затворници са забелязали тази промяна у него, което се вижда от това, че го избраха за говорител на Комисията на Станфордския общински затвор по оплакванията на затворниците, която по-рано се договаряше с мен за поредица от отстъпки и права.

Нови правила, но старите преброявания продължават

За поредното преброяване в 2:30 ч сутринта Дворът е малко пренаселен: присъстват шестима надзиратели и седем затворници, които са подредени до стената. Макар че няма причина нощната смяна да продължава да стои в затвора, те го правят, без никой да ги кара. Може би искат да проверят как се справя сутрешната смяна с рутинните действия. 8612 го няма, още някой отсъства. Ванди извлича неохотния, сънлив затворник 819 от Килия 2, за да завърши редицата. Надзирателите мъмрят някои затворници за това, че не са сложили чорапените си шапки, напомняйки им, че те са съществена част от тяхната затворническа униформа.

Ванди: „Ето, време за преброяване. Как ви се харесва това?“.

Един затворник казва: „Добре, г-н Надзирател“.

— А останалите?

Сержанта: „Чудесно, г-н Надзирател!“.

— Да го чуем от всички вас, хайде. Можете и по-добре! По-високо!

— Много добре, г-н Надзирател.

— По-високо!

— Кое време е?

— Време за преброяване, г-н Надзирател — отговаря един затворник със слаб гласец[1]. Затворниците са подредени до стената, с подпрени на нея ръце и разкрачени крака. Очевидно са мудни в преброяването толкова рано, защото са спали само няколко часа.

Макар че смяната му е приключила, Бърдън продължава да е много себеутвърждаващ се, крещи заповеди, докато крачи насам-натам и размахва голямата си палка. Издърпва по случаен начин затворник от редицата.

— Добре, млади момко, ти ще правиш няколко лицеви опори за мен! — вика.

Сега Варниш проговаря за пръв път:

— Окей, да чуем номерата ви. Започвайки отдясно. Сега! — Може би той се чувства по-уверен сред по-голяма група от надзиратели.

Тогава Джеф Ландри се включва в действието: „Чакай малко, този младеж тук, 7258, дори не знае номера си отзад напред!“. Защо обаче Джеф продължава да е активен през следващата смяна? Той се разхожда с ръце в джобовете, по-скоро като неангажиран турист, отколкото като затворнически надзирател. В действителност защо цялата нощна смяна продължава да се мотае в затвора след дълга, уморителна нощ? Те би трябвало да са на път за леглата си. Присъствието им предизвиква объркване и несигурност кой би трябвало да дава заповедите. Това преброяване следва същата предишна умна рутина, която става уморителна: по двойки, по номера, отзад напред и с пеене. След като е решил, че това не е за него, Хелман не казва нищо, наблюдава известно време и след това мълчаливо излиза.

Старите правила се повтарят и скоро ще трябва да се пеят. Докато прочитът на правилата продължава, Ванди призовава затворниците да са по-шумни, по-бързи и по-ясни. Изтощените затворници се подчиняват, а гласовете им се смесват в дисонантен синхрон. Време е за някои нови правила. Затова надзирателите на свой ред добавят още:

— Затворниците трябва да участват във всички дейности в затвора. Това включва и преброяванията!

— Леглата трябва да бъдат оправени и личните вещи да са спретнати и подредени!

— Подовете трябва да бъдат безупречно чисти!

— Затворниците не трябва да местят или да цапат стените, таваните, прозорците, вратите или някаква друга собственост на затвора!

Варниш е започнал това упражнение, което затворниците трябва да разбират идеално както по съдържание, така и по стил. Ако свършат работата без ентусиазъм, той просто ги принуждава да повтарят правилата отново и отново със затъпяващи вариации.

Варниш: „Затворниците не трябва да пипат осветлението в килиите при никакви обстоятелства!“.

Затворниците: „Затворниците не трябва да пипат осветлението в килиите при никакви обстоятелства“.

Ванди: „Кога затворниците трябва да пипат осветлението в килиите?“.

Затворниците (сега в идеален унисон): Никога.

Всички звучат изтощено, но отговорите им са по-ясни и по-високи, отколкото бяха предната нощ. Изведнъж Варниш е станал лидер: той води рецитирането на правилата, настоява за съвършенство от страна на затворниците, упражнява доминация над тях и ги покровителства. Обявява се ново правило, което очевидно има за цел да тормози Пол-5704 — нашият пристрастен към никотина.

Варниш: „Пушенето е привилегия!“.

Затворниците: „Пушенето е привилегия“.

— Какво е пушенето?

— Привилегия.

— Какво?

— Привилегия.

— Пушенето ще се разрешава само след хранене или по преценка на надзирателя.

Варниш: „Не ми харесва този монотонен глас. Да повишим ентусиазма“.

Затворниците се подчиняват и повтарят думите в по-висок регистър.

— Предлагам да започнете малко по-ниско: не можете да повишите гласа си над максимално възможното за вас.

Той иска от затворниците да се качват по тоновата стълбица, докато говорят. Ванди демонстрира. Варниш: „Това е чудесно!“.

Варниш чете новите правила от лист, който държи в едната ръка, а в другата е палката му. Останалите надзиратели също милват палките си с изключение на Джеф Л., чието продължаващо присъствие е напълно безсмислено. Докато Варниш води затворниците в рецитирането на правилата, Ванди, Серос и Бърдън влизат и излизат от килиите, обикалят затворниците и търсят липсващите ключове за белезниците, оръжия и всичко подозрително.

Серос извлича Сержанта от редицата и го принуждава да стои с ръце, подпрени на срещуположната стена, и с разкрачени крака, докато му завързва очите. След това му слага белезниците, нарежда му да вдигне използваната като тоалетна кофа и го води да я изхвърли в тоалетната извън затвора.

Един след друг всеки затворник вика: „На директора!“ като отговор на въпроса, поставен от Варниш: „Чии заповеди са върховни?“. Мой ред е в нашата ранно сутрешна смяна да записвам ключовите събития, докато Кърт и Крейг успеят да поспят малко. Изглежда странно да чуя това твърдение, че моите заповеди са „върховни“. В другия ми живот съм си поставил за цел никога да не издавам заповеди, а само предложения или намеци за това, което искам или от което се нуждая.

Варниш ги насърчава и ги принуждава да пеят „Наказание“ като последната дума в правилото за онова, което става, ако някое друго правило не се спази. Трябва да пеят предизвикващата страх дума с най-високия си глас отново и отново, за да се почувстват унизени и смешни.

Това продължава почти 40 минути и затворниците се гърчат, краката им изтръпват, гърбовете ги болят, но никой от тях не се оплаква. Бърдън им нарежда да се обърнат с гръб към стената, за да бъде инспектирана униформата им.

Тогава Ванди пита 1037 защо не си е сложил чорапената шапка.

— Един от надзирателите ми я взе, сър.

— Не знам някой надзирател да я е взел. Да не би да искаш да кажеш, че надзирателите всъщност не знаят какво се случва? — пита Ванди.

— Не, не казвам това, г-н Надзирател.

— Значи ти сам си си загубил шапката — отбелязва Ванди.

— Да, така е, г-н Надзирател.

— Петнадесет лицеви опори — нарежда Ванди.

— Ще искате ли да ги броя?

Ванди обявява публично, че затворник 3401 се оплаква, че е болен.

Варниш отговаря: „Не обичаме болните затворници. Защо не направиш 20 коремни преси, веднага, за да се почувстваш по-добре?“. След това обвинява 3401, че е ревльо и му отнема възглавницата.

— Окей, всеки, който има чорапена шапка, да се връща в стаята си. Тези, които нямат, да стоят тук. Може да седнете на леглата си, но не и да легнете. Всъщност оправете си леглата — да не виждам и една гънка.

Тогава Варниш нарежда синхронизирани групови лицеви опори за тримата затворници без шапки. Скача от масата, където е седял, докато блъска с палката, за да подчертава думите си. Надвисва над затворниците и крещи: „Надолу, нагоре!“, докато те изпълняват наказателния си ритуал. Пол-5704 спира, протестира, че не може повече. Варниш се смилява и позволява на затворниците да се изправят до стената.

— Окей, всички вие застанете до леглата си, докато си откриете чорапените шапки. Ако не можете да ги откриете, си сложете хавлия на главата.

— 819, как беше денят?

— Чудесен ден, г-н Надзирател.

— Окей, оправете си леглата, без никакви гънки, след това седнете на тях. — По това време другите надзиратели вече са си тръгнали и е останала само сутрешната смяна, включително резервният надзирател — Морисън, който мълчаливо наблюдава цялото това авторитарно малтретиране. Той казва на затворниците, че могат да легнат, ако искат, а те незабавно се просват на леглата и заспиват почти незабавно.

Около един час по-късно главният надзирател се отбива; той изглежда много спретнат в сакото си от туид и вратовръзка. Като че ли пораства по малко с всеки изминал ден или просто стои по-изправен, отколкото мога да си спомня да е правил в миналото.

— Внимание, внимание — произнася напевно. — Когато затворниците са облечени както трябва, е необходимо да се подредят в Двора за допълнителна инспекция.

Надзирателите отиват в Килии 2 и 3 и казват на затворниците да станат и да излязат в Двора. Краткият им сън отново е нарушен.

Заемащите килии 2 и 3 отново излизат. Стю-819 е намерил чорапената си шапка; Рич-1037 носи хавлия, завита като тюрбан, а Пол-5704 — хавлията си, увита в стила на малката Червена шапчица, провесена над неговите дълги черни къдрици.

Варниш пита Сержанта:

— Как спа?

— Чудесно, г-н Надзирател.

Затворник 5704 не желае да стига чак дотам и отговаря просто: „Добре“. Варниш го обръща с лице към стената, докато друг надзирател на висок глас съобщава основното правило:

— Затворниците трябва винаги да се обръщат към надзирателите с „г-н Надзирател“.

Затворник 5704 прави лицеви опори за това, че не е добавил този знак на уважение към унилото си „Добре“.

Главният надзирател бавно обикаля редицата от затворници като генерал, правещ преглед на войската си: „Този затворник като че ли има проблем с косата си и освен това като че ли има проблем с правилната идентификация. Преди всичко друго, той трябва да бъде правилно идентифициран“. Главният надзирател върви към края на редицата, оценявайки проблемните затворници, и иска от надзирателите да вземат нужните корективни мерки. „Косата на този затворник стърчи под хавлията му.“ Той настоява идентификационните номера да бъдат отново зашити или да се заменят с цифри, които са нарисувани с флумастер.

— Утре е Денят за посещения. Това означава, че искаме да покажем на всички наши посетители колко добре изглеждащи затворници имаме. Не е ли така? Това означава, че затворник 819 трябва да се научи как да носи чорапената си шапка. Бих предложил на някакъв бъдещ етап затворници 3401 и 5704 да бъдат научени да носят хавлиите си по начина, по който го прави затворник 1037. Сега обратно в килиите.

Затворниците се връщат към съня, докато са събудени за закуска. Време е новият ден да започне и дневната смяна идва на работа. Пробват ново преброяване, този път в мажоретен стил, като всеки затворник пее номера си като мажоретка:

„Дай ми пет 5, дай ми 7, дай ми 0, дай ми 4. Какво се получава? 5704!“ Арнет, Джон Ландри и Маркъс са отново тук с новото мъчение. Нагоре и надолу по редицата всеки затворник излиза пред строя, за да изпее като мажоретка номера си. И това продължава ли, продължава…

[1] Ако не е отбелязано, всички диалози на затворниците и надзирателите са взети от дословно транскрибирани видеозаписи, направени по време на експеримента. ↑

Идентичността и ролевите граници започват да се преливат

След по-малко от три дни в тази странна ситуация някои от студентите, които играят ролята на затворнически надзиратели, далеч са надскочили просто играта. Те са интернализирали враждебността, отрицателния афект и нагласите на някои от истинските затворнически надзиратели, както е видно от техните отчети за смяната, ретроспективни дневници и лични разсъждения.

Серос е горд от начина, по който надзирателите „се стегнаха днес“, казвайки: „Бяхме по-подредени, получихме отлични резултати от затворниците“. Въпреки това се притеснява за възможната опасност: „Притеснен съм, че тишината може да е измамна, може да кроят планове за бягство“.[1]

Варниш разкрива първоначалното си нежелание да влезе в ролята на надзирател, което беше толкова видимо, че трябваше да карам главния надзирател да го вкара в правия път. „Едва през втория ден реших, че трябва да се насиля наистина да подхождам към това по правилния начин. Трябваше преднамерено да изключвам чувствата си към който и да било от затворниците, да загубя съчувствието и уважението си към тях. Започнах да се отнасям с тях колкото се може по-студено и сурово във вербално отношение. Не позволявах да личат всякакви мои чувства, които те може би искаха да видят, например гняв или отчаяние.“ Неговата групова идентификация беше се засилила: „Разглеждах надзирателите като група от приятни момчета, натоварени със задачата да поддържат ред в група от хора, които не заслужават доверие или съчувствие — затворниците“. Неговите бележки продължават: суровостта на надзирателите достигнала пика си в преброяването в 2:30 ч тази нощ и той харесва това[2].

Ванди, който е започнал да споделя доминиращата роля с Варниш в сутрешната смяна, днес не е толкова активен като по-рано, защото е много уморен и се чувства унил заради липсата на сън. Той обаче е доволен да види, че затворниците напълно влизат в ролята си: „Те не го възприемат като експеримент. Реално е и те се борят, за да запазят достойнството си. Ние обаче винаги сме тук, за да им покажем кой е шефът“.

Той съобщава, че се чувства все по-деспотичен и забравя, че това е просто експеримент. Оказва се, че той „просто иска да наказва тези, които не се подчиняват, така че те да покажат на останалите затворници правилния начин на поведение“.

Деперсонализацията на затворниците и разширяването на степента на дехуманизация започват да влияят и на него: „Тъй като ставах все по-гневен, не поставях много това поведение под съмнение. Не можех да му позволя да ми повлияе, затова започнах да се крия все по-дълбоко зад моята роля. Това беше единственият начин да не се нараниш. Наистина бях загубен в това, което се случваше, но дори не си помислях да си тръгна“.

Обвиняването на жертвите за тяхното жалко състояние, предизвикано от нашата неспособност да осигурим адекватна баня и санитарни помещения, стана често срещано сред персонала. Виждаме това обвиняване на жертвата в действие в оплакванията на Ванди: „Уморих се от това да виждам затворниците в дрипи, да смърдят и целият затвор да вони“.[3]

[1] Доклад за смяната на надзирателите. ↑

[2] Интервю за Chronologuz NBC (ноември 1971). ↑

[3] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

Опазване на сигурността на моята институция

В моята роля на директор на затвора съзнанието ми се фокусира върху най-важния въпрос, пред който е изправен шефът на всяка институция: какво трябва да направя, за да гарантирам сигурността на институцията, която управлявам? Заплахата за нашия затвор от слуховете за нападение изтика другата ми роля на изследовател на заден план. Как трябва да се справя тук и сега с надвисналата атака от приятелите на 8612?

На сутрешната среща на персонала прегледахме много възможности и се спряхме на прехвърлянето на експеримента в стария градски затвор, който беше изоставен, когато новото полицейско управление беше завършено — онова, в което нашите затворници бяха регистрирани в неделя. Спомних си, че сержантът беше питал онази сутрин защо не искаме да използваме стария затвор за нашето изследване, тъй като е празен и има големи килии на разположение. Ако се бях сетил за това в началото, щяхме да го използваме, но вече бяхме инсталирали записващата техника, бяхме уредили с университета кетъринга и другите логистични детайли, които бяха по-лесни за управление от сградата на катедрата по психология. Тази нова алтернатива беше точно това, от което имаме нужда.

Докато отсъствам и уговарям новата сграда, Кърт Банкс ще проведе втората среща с Комисията на Станфордския общински затвор по оплакванията на затворниците. Крейг Хейни ще надзирава подготовката за часа за посещения, а Дейв Джафи ще отговаря за обичайните всекидневни дейности на неговите надзиратели.

Доволен съм, че сержантът може да ме приеме с толкова малко предизвестие. Срещаме се в стария затвор в центъра на града, на Рамона стрийт. Обяснявам затрудненото си положение като необходимост да избегна конфронтация с физическа сила като онова, което се случи предходната година, когато полицията и студентите се сблъскаха на територията на университета. Призовавам го за сътрудничество. Заедно правим инспекция на мястото, сякаш съм евентуален купувач. Идеално е за прехвърляне на останалата част от изследването тук и ще добави дори още по-голям затворнически реализъм в преживяването.

Обратно в полицейското управление: попълвам набор от официални формуляри и моля затворът да е готов за наша употреба до 21 ч вечерта (точно след часа за посещения). Освен това обещавам, че през следващите десет дни ще го пазим безукорно чист, затворниците ще работят и ще платя за всички щети, ако такива бъдат нанесени. Стискаме си ръцете здраво — с тази ръкохватка, която разграничава женчовците от истинските мъже. Благодаря му обилно за това, че ме е спасил. Какво облекчение: това беше по-лесно, отколкото си го представях.

Облекчен от този късмет и горд от бързото си мислене, се черпя с чаша еспресо и каноли[1], попивайки малко слънчеви лъчи във външното кафене през този пореден мек летен ден. Все още е рай в Пало Алто. Нищо не се е променило от неделя.

Малко след тържествената ми среща с персонала, за да ги информирам за плановете за преместване, идва отчайващо телефонно обаждане от полицейското управление: няма да стане! Кметът е притеснен, че ще го съдят, ако някой се нарани, докато е на територията на общинска собственост. Фалшивото лишаване от свобода също повдига много въпроси. Умолявам сержанта да ми позволи да се опитам да убедя кмета, че страховете му са неоснователни. Призовавам за институционално сътрудничество, напомням му за връзките си с полицейския началник Зърчър. Умолявам го за разбиране: някой е по-вероятно да бъде ранен, ако има нахлуване в нашия „затвор“ който не разполага с никаква сигурност. „Моля ви, можем ли да го уредим?“ „Съжалявам, но отговорът е «не»; не ми е приятно да ви разочаровам, но това е просто въпрос на бизнес.“ Бях загубил умния си ход за това добродетелно прехвърляне на затворниците и очевидно губя перспектива.

Какво трябва да си мисли полицаят за университетския преподавател по психология, който вярва, че е началник на затвор, умрял от страх от някаква атака срещу „неговия затвор“? „Луд“ може би? Вероятно „Прекалено при това“. Може би „Психолог психар“.

Знаете ли какво? Казах си: кой го интересува какво си мисли той? Трябва да вървим напред, времето ни притиска. Изхвърляме този план и преминаваме към следващия. Първо, сложи информатор при затворниците, за да получаваш по-добра информация за надвисналия бунт. След това уреди парирането на бунтовниците, като се преструваш, че изследването е приключило, когато те нахлуят. Ще разглобим килиите, за да изглежда, че всеки си е отишъл у дома, а аз ще им кажа, че сме решили да прекратим експеримента, така че никаква героика — просто си вървете там, откъдето сте дошли.

След като си тръгнат, ще имаме време да укрепим затвора и да намерим по-добри варианти. Бяхме намерили голямо складово помещение на горния етаж на сградата, където можехме да приберем затворниците веднага след часа за посещения, стига нахлуването да не стане точно по това време. След това ще ги върнем и ще ремонтираме затвора, така че да е по-силно укрепен срещу нападения. Нашият техник вече работи върху начини да укрепи входните врати, слага външна камера за наблюдение и подсилва сигурността на затвора по други начини. Изглежда ми като разумен резервен план, не е ли така?

Очевидно, че съм ирационално фиксиран върху въображаемата атака срещу „моя затвор“.

[1] Италиански сладкиш под формата на твърди тръбички, пълни с подсладено сирене рикота и често съдържащи ядки, лимонови или шоколадови парченца. — Б.пр. ↑

Внедряване на информатор

Имаме нужда от по-прецизна информация за надвисналата атака, затова решавам да вкарам информатор в затвора — уж да замести освободения затворник. Дейвид Дж. е мой студент, който имаше така нужния ни аналитичен ум. Естествено, неговата голяма, гъста брада и занемарен външен вид ще накарат затворниците да го приемат като един от тях. Помагал ни е по-рано с видеозаписването по време на първоначалните етапи на изследването, за да облекчи Кърт, и затова има представа за мястото и действието. Дейвид се съгласява да участва в продължение на няколко дни и да ни дава информацията, която получи и която може да ни е от полза. След това ще го изпращаме при един от надзирателите с някакъв претекст, така че да може да разказва това, което е научил.

Дейв бързо открива новата доктрина на надзирателите, която един от тях ясно изразява: „Добрите затворници няма да имат грижи, калпазаните няма да имат мир“. Повечето от затворниците са в процес на решаване, че няма смисъл да приемат затворническата си роля в най-конвенционалната й форма, като непрекъснато се противопоставят на надзирателите. Те започват да приемат съдбата си и да се справят ден за ден с това, което им се причинява, защото „перспективата за две седмици, прекарани в караници за съня, храненето, леглата и одеялата, им идва твърде много“. Дейв обаче забелязва ново настроение, което преди не присъстваше. „Параноята е обзела всички тук“ — каза той по-късно за слуховете за бягство[1].

Никой не поставя под съмнение въвеждането на Дейв в изследването. Въпреки това според него надзирателите знаят, че е различен от останалите, но не са напълно сигурни какво прави той там. Те не знаят кой е и просто се отнасят с него като с всички останали — зле. Дейвид скоро е дистресиран от процедурата с тоалетната:

— Трябваше да ходя по голяма нужда за 5 минути, да пикая с торба над главата ми, докато някой ми казва къде е писоарът. Не можах да го направя. В действителност дори не можах да пикая в писоара, трябваше да отида в клетката и да затворя вратата, за да знам, че някой няма да ми скочи![2]

Сприятелява се с Рич-1037 — неговия съкилийник в Килия 2. Двамата бързо изграждат приятелска връзка. Твърде бързо обаче. За няколко часа нашият доверен информатор Дейвид Дж. е трансформиран, носейки старата униформа на Дъг-8612. Дейв съобщава, че „се чувства виновен за това, че е изпратен, за да доносничи за тези страхотни момчета, и че е облекчен, когато всъщност няма какво да ни каже“[3]. Наистина ли обаче няма никаква информация, която да ни предаде?

Затворник 1037 казва на Дейвид, че затворниците не могат да напуснат, когато поискат. Освен това го съветва да не се държи така бунтарски, както прави по време на първите си преброявания. Не е най-доброто нещо за тях в момента. Начинът да се планира бягство — доверява му 1037 — е „затворниците да угаждат на надзирателите, така че да могат да ги хванат за най-слабото им място“.

В действителност Дейвид ни каза по-късно, че затворник 8612 не е организирал никакъв план за бягство! Ние обаче вече бяхме вложили много време и енергия в подготовка да парираме атаката. „Естествено, няколко от тези момчета един вид си мечтаят приятелите им да дойдат по време на часа за посещения и да ги изкарат от тук — каза той, — или да се измъкнат по време на ходенето до тоалетната, но беше ясно, че всичко това са само мечти“ — искрица надежда, която да ги държи[4].

Постепенно осъзнахме, че Дейв беше нарушил вербалния си договор с нас да действа като информатор в тази спешна ситуация. Съответно, когато някой открадна ключовете за полицейските белезници по-късно онзи ден, Дейв ни каза, че няма представа къде са. Излъга ни, както научихме от неговия дневник в края на експеримента: „След известно време знаех къде са ключовете за белезниците, но не казах, поне не преди това вече да няма никакво значение. Щях да кажа, но не ми харесваше да предавам тези момчета директно пред лицето им“.

Тази твърде внезапна и изумителна трансформация в затворнически манталитет беше още по-видна в други елементи от обратната връзка от Дейв. Той чувствал, че през двата дни в нашия затвор не бил по-различен от останалите, „с изключение на това, че знаех кога ще изляза, но дори това познание ставаше все по-малко сигурно, тъй като зависех от хора отвън да ме изкарат от тук. Вече ненавиждах тази ситуация“. В края на първия му ден в Станфордския затвор Дейв — информаторът, ни каза: „Онази нощ заспах с чувството, че съм мръсен, виновен, уплашен“.

[1] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

[2] Записаното последно интервю на шпионина с д-р Зимбардо. ↑

[3] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

[4] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

Оплакванията се вентилират

Същата комисия от трима затворници, с която се срещнах по-рано, дойде въоръжена с дълъг списък от оплаквания, които те бяха дали на Кърт Банкс, докато аз бях навън, за да се занимавам с градската полиция. Същият екип от тримата затворници, оглавяван от 5704, заедно с 4325 и 1037, бяха избрани от всички затворници. Кърт изслушал с уважение оплакванията им. Сред тях: нехигиеничните условия заради ограниченията върху използването на тоалетната; няма чиста вода, за да си мият ръцете преди хранене; няма душове; страх от заразни болести; белезниците и веригите за краката са прекалено стегнати и им причиняват синини и ожулвания. Освен това искаха църковна служба в неделя. В допълнение настояваха да имат възможност веригата да се сменя по техен избор от единия на другия крак, да имат възможности за физически упражнения, време за почивка, чисти униформи, да им се позволи да общуват между килиите, да им се плати извънреден труд за неделите и по принцип да имат възможност да правят нещо по-ценно от това просто да лежат.

Кърт изслушал пасивно, както прави обикновено, без никакво показване на емоция. Уилям Къртис Банкс — афроамериканец със светла кожа в края на 20-те си години, баща на две деца, втора година докторант, горд, че е успял да влезе в топ катедрата по психология в света — беше трудолюбив студент с високи постижения като всеки студент, с когото някога съм работил. Той нямаше време за фриволности и крайности, слабости, извинения или глупаци. Кърт пазеше емоциите си за себе си зад стоическа фасада.

Джим-4325, който също беше резервиран човек, трябва да е интерпретирал дистанцирания маниер на Кърт като неговото недоволство. Той побързал да добави, че това всъщност не са „оплаквания“, а по-скоро „просто предложения“. Кърт им благодарил любезно за предложенията и обещал да ги сподели с висшестоящите си за разглеждане. Чудя се дали те са забелязали, че той не си води бележки и че те не са му дали своя написан с молив списък за архива. Най-важното за нашата Система беше да осигурява привидност на демокрация в тази авторитарна среда.

Гражданското несъгласие обаче изисква промени в системата. Ако се предприемат мъдро, такива промени предотвратяват откритото неподчинение и бунтовете. Когато обаче несъгласието се кооптира от системата, неподчинението и бунтът само се отлагат. В действителност, без да получат никакви уверения за разумни опити за решаване на техните оплаквания, беше малко вероятно тези избрани официални лица да постигнат някоя от целите си. Комисията на Станфордския общински затвор по оплакванията на затворниците се провали в основната си мисия да пробие дупка в бронята на системата. Те обаче си тръгнали с добро чувство, защото открито са вентилирали чувствата си и някакъв авторитет, макар и на ниско ниво, е изслушал оплакванията им.

Затворниците осъществяват контакт с външния свят

Първите писма на затворниците бяха покани за потенциални посетители, някои от които щяха да идват тази вечер на третия ден от експеримента. Вторият рунд от писма можеше да бъде до посетители, които са поканени на следващата вечер за посетителите, или до членове на семейството или приятели, които са твърде далече, за да дойдат на посещение. След като затворниците ги написаха на нашите официални бланки, надзирателите ги събраха, за да ги пуснат по пощата, и разбира се, както надлежно гласеше едно от правилата, бяха прегледани от съображения за сигурност. Следните извадки дават известна представа какво изпитваха затворниците и поне един случай много силно ни изненада.

Красивият, изглеждащ типично по американски Хъби-7258 предложи на приятелката си да „донесе някои интересни снимки или постери, за да се разчупи скуката от седенето на леглото и зяпането в празна стена“.

Суровият Рич-1037 с мустаци като на Сапата запознава с гнева си свой приятел: „Това вече не е като работа, аз съм прецакан, защото човек не може да излезе от тук“.

Стю-819, чиито оплаквания се засилват, изпраща смесени послания на приятеля си: „Храната тук е също толкова добра и обилна като третия ден от второто пътуване на Евенезер до Тайланд. Нищо особено не се случва тука, което би представлявало интерес, по същество спя, крещя си номера и ме тормозят. Ще е страхотно да се махна от тук“.

Миниатюрният затворник от азиатски произход Глен-3401 дава ясно да се разбере колко презира това място: „Прекарвам ужасно. Моля взривете Джордан Хол като тактика за отклоняване на вниманието. Моите приятели и аз сме дяволски фрустрирани. Възнамеряваме да избягаме в момента, в който е възможно, но първо обещах да счупя няколко черепа на път за навън“. След това добавя озадачаващото: „П. П. Внимавайте да не позволите на глупаците да разберат, че сте реални…“. Реални?

Изненадата дойде от писмо на пристрастения към никотина Пол-5704 — новия лидер на затворниците. В него 5704 прави нещо глупаво за самосъздал се революционер. Той информира приятелката си — в необезопасено писмо, — че има планове да напише история за преживяванията си в местен нелегален вестник, когато излезе. Открил е, че Офисът за военноморски изследвания към Министерството на отбраната подкрепя финансово моето изследване[1]. Така е изградил конспиративна теория, според която ние се опитваме да открием как най-добре да хвърляме в затвора студентите, които протестират и се противопоставят на Виетнамската война! Очевидно не е опитен революционер, защото не е много умно да обсъжда своите подривни планове в писмо, което най-вероятно ще прочетем.

Той не знаеше, че самият аз съм радикал и преподавател активист срещу Виетнамската война от 1966 г., когато бях организирал една от първите нощни университетски неформални лекции и обсъждания в Нюйоркския университет, организирах широкомащабно напускане на промоцията на Нюйоркския университет, за да протестираме срещу награждаването с почетна степен от университета на министъра на отбраната Робърт Макнамара, а през последната година в Станфорд бях организирал хиляди студенти конструктивно да се противопоставят на продължаващата война. Бях сроден политически дух, но не и сроден безсмислен революционер.

Неговото писмо започва така: „Уредил съм с «Трайб» и «Бъркли Барб» [алтернативни свободни радикални вестници] да публикуват историята, когато изляза“. 5704 след това се фука с новия си статус в нашата малка затворническа общност: „Днес събрах комисията по оплакванията, на която съм председател. Утре организирам профсъюз за нашите колективни надници“. Продължава с описание на ползите му от преживяването: „Уча много за тактиките за затваряне на революционери. Надзирателите не постигат нищо, защото просто не могат да потиснат духа на стария чудак. Повечето от нас тук са чудаци и не смятам, че някой ще поддаде преди това да е приключило. Някои започват да стават сервилни, но те не упражняват влияние върху останалите от нас“. В допълнение се подписва с голямо, дебело „Твой затворник 5704“.

Реших да не споделям тази информация с надзирателите, които като отмъщение може да го малтретират. Разстройващо е обаче да мисля, че изследователският ми грант е обвинен, че е инструмент на военната машина на администрацията, особено след като съм полагал усилия да насърчавам ефективното несъгласие от страна на студентите активисти. Този грант първоначално беше даден за финансиране на емпирично и концептуално изследване на ефектите на анонимността, на условията на деиндивидуализация или междуличностната агресия. Когато се появи идеята за експеримента със затвора, накарах финансиращата институция да разшири финансирането, за да плати и за това изследване без никакво друго допълнително финансиране. Гневен съм, че Пол и вероятно неговите приятели в Бъркли разпространяват тази невярна информация.

Независимо дали е ръководен от спорадичните си промени в настроението, копнежа за никотин или желанието си да натрупа интересен материал за журналистическия си материал, 5704 ни създава много трудности днес — ден, когато и без това трябва да се справяме с много неща. С помощта на неговите съкилийници той е изкривил решетката на вратата на Килия 1, за което получава време в Дупката. Докато е там, рита паравана между двете пространства, за което му е отказан обяд и освен това получава удължаване на времето в Дупката. Продължава да не сътрудничи по време на вечерята и очевидно е разстроен, че никой не е дошъл да го види. За щастие след срещата му след вечеря с главния надзирател, който го мъмри строго, забелязваме, че поведението на 5704 се променя към по-добро.

[1] Този грант O. N. R. финансира моите изследвания на деиндивидуацията (вж. глава 13) и беше разширен, за да включи и затворническия експеримент. Това беше грант на O. N. R.: N001447-A-0112-0041. ↑

Подготовка за посетителите: двуличният маскарад

Бях се надявал, че Карло ще може да дойде от Оукланд, за да работи с мен по най-добрия начин да се подготвим за вълната от родители. Както обикновено обаче, старата му кола беше развалена и на ремонт; поне се надявам, че ще може да дойде навреме за планираната му поява на следващия ден като шеф на нашия Борд по предсрочното пускане на свобода. След дълъг телефонен разговор планът на играта е уточнен. Ще направи това, което всички затвори правят, когато им дойдат нежелани посетители, готови да документират малтретирането и да конфронтират системата с искания за подобрение: персоналът на затвора покрива петната от кръв с покривчици, крие труповете, като праща проблемните затворници там, където не се виждат, и разкрасява сцената.

Карло предлага мъдър съвет за това, което мога да направя за краткото време, за да създам видимост за родителите на добре смазана, благоразположена система, която добре се грижи за техните деца, докато ние отговаряме за тях. Той обаче дава ясно да разбера, че трябва да убедим тези бели родители от средната класа и те да повярват в доброто, което вършим с изследването и — подобно на синовете им — да ги накараме да се подчинят на изискванията на властите. Карло се смее, когато казва: „Вие, белите, със сигурност обичате да се подчинявате на Човека, така че те знаят, че вършат правилното нещо — просто правят това, което прави всеки друг“.

Преминаваме към действие: затворниците мият подовете и килиите си, табелата на Дупката е махната и дезинфектант със свеж мирис на евкалипт се пръска навсякъде, за да противодейства на миризмата на урина. Затворниците са обръснати, измити с гъба и толкова спретнати, колкото е възможно. Чорапените шапки и хавлиите за глава са складирани настрана. И накрая: главният надзирател предупреждава затворниците, че всяко оплакване ще доведе до преждевременно прекратяване на посещенията. Искаме от дневната смяна да работи извънредно до 21 ч, за да се справим с посетителите и освен това да бъде готова да помогне, ако изникне очакваният бунт. Като предпазна мярка каня цялата група от резервни надзиратели също да дойде.

След това нахранваме затворниците с най-добрата гореща храна: пилешки пай с допълнителни порции и двоен десерт за чревоугодниците между тях. Дворът се изпълва с нежна музика, докато те се хранят. Дневните надзиратели сервират вечерята, докато тези от нощната смяна наблюдават. Без смеха или кикота, които обикновено придружаваха храненето, атмосферата е странно цивилизована и твърде обикновена.

Хелман седи начело на масата, облегнат назад, но все пак показва голямата си палка, размахвайки я насам-натам: „2093, нещата никога не са били толкова добре за теб, нали?“.

2093 отговаря: „Не, не са били, г-н Надзирател“.

— Майка ти никога не ти е давала допълнително, нали?

— Не, не ми е давала, г-н Надзирател — послушно отговаря Сержанта.

— Виждаш ли колко ти е добре тук, 2093?

— Да, г-н Надзирател. — Хелман взема някакво парче от чинията на Сержанта и се отдалечава, докато му се подиграва. Антипатията между тях се задълбочава.

Междувременно в коридора пред главната врата на затвора правим последни приготовления за посетителите, чийто потенциал за създаване на неприятности е реалистичен страх. Срещу стената на трите кабинета на надзирателите, главния надзирател и директора подреждаме дузина сгъваеми столове за посетителите, докато чакат да влязат. Докато те слизат в мазето, в добро настроение от това, което изглежда като ново, забавно преживяване, преднамерено и системно поставяме поведението им под ситуационен контрол според плана. Те трябва да бъдат научени, че са наши гости, на които даваме привилегията да посетят синовете, братята, приятелите и любовниците си.

Сузи Филипс — нашата привлекателна рецепционистка — ги посреща топло. Тя е настанена зад голямо бюро с дузина ухаещи червени рози в единия край. Сузи е друга моя студентка по психология, а също и „Станфордска кукличка“ — избрана е за екипа на мажоретките заради външния й вид и гимнастическите й способности. Тя записва всеки посетител, отбелязвайки времето на пристигане, броя на групата и името и номера на затворника, който ще посети. Сузи ги информира за процедурата, която трябва да се следва тази вечер. Първо, всеки посетител или група се среща с главния надзирател за кратък разговор, след което могат да влязат в затвора, когато техният роднина или приятел е свършил с вечерята си. На излизане трябва да се срещнат с директора на затвора, за да обсъдят притеснения, които имат, или да споделят впечатленията си. Те се съгласяват с тези условия и след това сядат да изчакат, докато от интеркома се чува тиха музика.

Суси се извинява за това, че трябва да чакат толкова дълго, но изглежда, че затворниците тази вечер имат нужда от повече време от обикновено, защото се радват на двойни десерти. Това не се харесва на някои от посетителите, които имат и други неща за вършене и стават нетърпеливи да видят своя затворник и това необичайно място, наречено затвор.

След като го обсъжда с главния надзирател, рецепционистката ни информира посетителите, че тъй като на затворниците е било нужно толкова дълго време, за да се нахранят, ще трябва да ограничим времето за посещения на десет минути и да пускаме само по двама посетители на затворник. Посетителите недоволстват; те са разстроени от децата/ приятелите си за това, че са толкова невнимателни. „Защо само двама?“ — питат те.

Сузи отговаря, че пространството вътре е много малко и има противопожарен закон за максимален брой обитатели. Тя добавя между другото: „Вашето дете или приятел не ви ли каза за ограничението от двама посетители, когато ви покани тук?“.

— По дяволите! Не, не ми е казал!

— Съжалявам, предполагам, че е пропуснал, но сега вече ще знаете за следващото ви посещение.

Посетителите се опитват да извлекат максималното от ситуацията и приказват помежду си за това интересно изследване. Някои се оплакват от произволните правила, но забележителното е, че те смирено им се подчиняват, както правят добрите гости. Подготвили сме сцената за тях: да повярват, че това, което виждат на това приятно място, е стандартът, и да не повярват на онова, което може да чуят от техните безотговорни, егоистични деца и приятели, които вероятно ще започнат да се оплакват. Така те без да знаят също стават неволни участници в затворническата драма, която поставяме.

Посещения отблизо, но хладно

Родителите на затворник 819 са първите, които влизат в Двора, оглеждайки се любопитно, когато забелязват сина си седнал в края на дълга маса в средата на коридора. Бащата пита надзирателя:

— Може ли да се здрависам с него?

— Разбира се, защо не? — отговаря той, изненадан от въпроса. След това майката също се здрависва със сина си! Здрависване? Без автоматичните прегръдки между родителите и тяхното дете?

(Такъв тип неловка среща, включваща минимален телесен контакт, е това, което става, когато човек посещава истински затвор с максимална степен на сигурност, но ние никога не сме превръщали това в условие за посещаването на нашия затвор. Нашата манипулация преди посещението на очакванията на посетителите беше свършила работа, за да създаде объркване какви поведения са подходящи на това странно място. Когато се съмняваш, прави минималното.)

Бърдън стои над затворника и неговите родители. Хелман идва и си отива, когато пожелае, нарушавайки уединението на общуването на 819 с неговите родители. Той надвисва над 819, а това малко семейно трио се преструва, че го пренебрегва и продължава нормалния си разговор. Затворник 819 обаче знае, че няма шанс да каже нещо лошо за затвора — в противен случай ще страда по-късно. Родителите му съкращават посещението си само на пет минути, така че братът и сестрата на 819 също да могат да го видят за кратко. Отново се здрависват, докато се сбогуват.

— Да, нещата са доста добре тук — казва Стю-819 на брат си и сестра си.

Те и други приятели на затворниците се държат по много различен начин от по принцип по-напрегнатото поведение на като цяло по-емоционалните родители. Те са по-небрежни, по-силно се забавляват и не са толкова сплашени от ситуационните ограничения като родителите. Надзирателите обаче кръжат около всеки.

Затворник 819 продължава: „Водим някои интересни разговори с надзирателите“. Описва „Дупката за наказание“ и когато посочва към нея, Бърдън го прекъсва: „Никакво говорене повече за Дупката, 819“.

Сестрата пита за номера върху престилката му и иска да знае какво правят по цял ден. Затворник 819 отговаря на въпросите й и описва влиянието на полицейския арест. В момента, в който започва да говори за проблемите, които има с надзирателите от нощната смяна, Бърдън отново го спира.

Затворник 819: „Те ни събуждат рано сутрин… някои надзиратели са наистина добри, абсолютни професионалисти. Наистина няма никакво физическо малтретиране: те имат палки, но…“.

Брат му го пита какво би правил, ако може да излезе. Затворник 819 отговаря така, както би трябвало да го направи добрият затворник: „Не мога да съм навън, аз съм тук, в това чудесно място“.

Бърдън прекратява посещението точно след пет минути. Серос седи на масата през цялото време, а Варниш стои зад нея. Пазачите са повече от посетителите! Лицето на 819 посърва, докато гостите с усмивка махат за довиждане.

Влизат майката и бащата на затворник Рич-1037. Бърдън незабавно сяда на масата и ги гледа намръщено. (За пръв път забелязвам, че Бърдън изглежда като застрашителен Че Гевара.)

Затворник 1037: „Вчера беше малко странно. Днес измихме целите стени и почистихме килиите си тук… нямаме чувство за време. Не сме били навън, за да видим слънцето“.

Баща му пита дали ще останат вътре през целите две седмици. Синът не е сигурен, но си представя, че ще е така. Това посещение като че ли върви добре, разговорът е оживен, но майката показва, че е притеснена за външния вид на сина си. Джон Ландри бавно пристига, за да побъбри с Бърдън, докато и двамата стоят на разстояние, което им дава възможност да чуват разговора на посетителите. Затворник 1037 не споменава, че надзирателите са взели леглото му, така че той спи на пода.

— Благодаря, че дойдохте — казва 1037 с чувство.

— Радвам се, че дойдох… ще се видим скоро, другиден със сигурност. — Майката се връща, когато 1037 я моли да се обади на някого от негово име.

— Сега бъди добър и спазвай правилата — подтиква сина си тя. Таткото нежно я избутва през вратата, осъзнавайки, че може би са пресрочили времето на посещението си и пречат на другите да се възползват от своето право на посещение.

Надзирателите се ококорват, когато виждат привлекателната приятелка на Хъби-7258 да влиза в Двора. Носи кутия с кексчета, които мъдро споделя с тях. Надзирателите лакомо ги поглъщат, издавайки силни звуци в полза на пленниците си. На затворник 7258 е разрешено да изяде едно кексче, докато той и приятелката му водят оживен разговор. Те като че ли се опитват усилено да не забелязват надзирателите, които им дишат във врата; през цялото време Бърдън се навърта около тях, удряйки масата в стакато с палката си.

Фоновата музика по интеркома сега е хитът на „Ролинг Стоунс“ Time Is on My Side („Времето е на моя страна“). Иронията не се забелязва, тъй като посетителите идват и си отиват от своите твърде кратки срещи.

Мама знае най-добре, но двамата с таткото я затапихме

Благодаря на всеки от посетителите за това, че е отделил време въпреки натоварения си график, за да дойде на посещение. Подобно на главния надзирател, се опитвам да съм колкото е възможно по-любезен и сърдечен. Добавям, че се надявам, че те оценяват високо какво правим с изучаването на затворническия живот по максимално реалистичен начин в границите на нашия експеримент. Отговарям на въпросите им за бъдещите посещения, изпращането на подаръци и контрирам личните им уговорки да полагам специални грижи за техния син. Всичко върви като по часовник, остават само още няколко посетителя, с които да говоря, преди да мога да насоча цялото си внимание към справянето с очакваната опасност за нашата тъмница. Мислейки напред за следващия рунд обаче, съм неочаквано атакуван от майката на 1037. Не съм подготвен за интензивността на нейния дистрес.

В момента, в който тя и бащата влизат в офиса ми, тя казва с треперещ глас: „Не искам да създавам неприятности, но съм притеснена за сина си. Никога не съм го виждала да изглежда толкова уморен“.

Аларма! Тя може да създаде неприятности на нашия затвор! И е права: 1037 изглежда ужасно — не само физически изтощен, но и депресиран. Той е един от най-дрипаво изглеждащите деца от цялата група.

— Какъв е проблемът на сина ви?

Тази реакция е незабавна, автоматична и като поведението на всеки шеф, който е конфронтиран с оспорване на оперативните процедури на неговата система. Като всички други извършители на институционално малтретиране, приписвам проблема на сина й на диспозиционни причини, като негов проблем — нещо, което не е наред с него.

Тя не приема тази тактика за отклоняване на отговорността. Майката продължава и казва, че той изглежда толкова измъчен, че не е спал цяла нощ и…

— Има ли разстройство на съня?

— Не, той казва, че надзирателите ги будят за нещо, наречено „преброявания“.

— Да, разбира се, преброяванията. Когато всяка нова смяна надзиратели идва на работа, трябва да е сигурна, че мъжете присъстват и е ясно къде са, така че ги карат да се преброяват по номерата си.

— Ама посред нощ?

— Нашите надзиратели работят на 8-часови смени и тъй като едната група започва работа в 2 ч сутринта, трябва да будят затворниците, за да са сигурни, че всички са тук, че никой не е избягал. Това не е ли разумно според вас?

— Да, но не съм сигурна, че…

Тя продължава да е решена да създава неприятности, затова се придвижвам към друга по-силна тактика и ангажирам бащата, който досега мълчи. Гледайки го право в очите, поставям в риск неговата мъжка гордост.

— Извинете, сър. Не мислите ли, че вашият син може да понесе това?

— Естествено, че може, той е истински лидер, знаете, капитан на… и…

Слушайки с половин ухо думите, но разбирайки това и придружаващите ги жестове, изграждам връзка с таткото. „Съгласен съм с вас. Вашият син като че ли притежава това, което е необходимо, за да се справи с тази трудна ситуация.“ Обръщайки се към майката, добавям, за да я успокоя: „Бъдете уверена, че ще държа под око вашето момче. Благодаря ви, че дойдохте; надявам се да ви видя отново скоро“.

Таткото хваща здраво ръката ми в мъжко ръкостискане, докато аз му намигам с увереността на шеф, който е на негова страна. Ние мълчаливо признаваме: „Ще изтърпим прекомерната реакция на «малката дама».“ Какви свине сме, при това го правим изцяло на автоматичен мъжки пилот!

Като послеслов към този неискрен епизод получих мило писмо от г-жа И., написано същата вечер. Нейните наблюдения и интуиция за ситуацията в нашия затвор и състоянието на сина й бяха абсолютно точни.

Двамата със съпруга ми посетихме сина ни в „Станфордския общински затвор“. Изглеждаше ми много реално. Аз не очаквах нещо толкова сурово, сигурна съм, че и синът ми не е очаквал, когато е изразил желание да участва. Потиснах се, когато го видях. Той изглеждаше много измъчен, а основното му оплакване като че ли е, че от толкова дълго време не беше виждал слънцето. Попитах го дали съжалява, че се е включил доброволно, а той отговори, че първоначално е съжалявал. Преминал е обаче през няколко различни настроения и беше по-примирен. Това ще са най-трудно спечелените пари, които ще изкара през живота си, сигурна съм.

Майка на 1037

П. П. Надяваме се, че проектът ще има голям успех.

Макар да изпреварвам събитията, тук трябва да добавя, че синът й, Рич-1037, един от първоначалната група от трудни бунтари, трябваше да бъде освободен от нашия затвор през следващите няколко дни, защото страдаше от остри стресови реакции, които го смазваха. Майка му беше почувствала промяната в него.

Дегизирано изоставяне, за да парираме бунтовниците

След като и последният посетител си тръгна, всички колективно можехме да въздъхнем облекчено, че бунтовниците не ни бяха нападнали, когато бяхме най-уязвими. Заплахата обаче не беше изчезнала! Сега беше време да преминем в антибунтовнически режим. Планът ни беше няколко надзиратели да разглобят затворническия реквизит, за да създадат впечатление за бягство. Други надзиратели щяха да закопчаят краката на затворниците с вериги, да поставят торбите на главите и да ги ескортират до асансьора от нашето мазе до рядко използваното голямо складово помещение на петия етаж, което беше обезопасено срещу нашествия. Когато конспираторите се втурнат да освобождават затвора, ще седя там сам и ще им кажа, че експериментът е приключил. Прекратили сме го по-рано и сме изпратили всички по домовете им, така че са закъснели с освобождаването на каквото и да било. След като те проверят мястото и си тръгнат, ще върнем затворниците обратно и ще имаме време да удвоим сигурността на нашия затвор. Дори измислихме начини да заловим 8612 и отново да го затворим, ако е между конспираторите, защото е бил освободен под фалшив претекст.

Представете си тази сцена: аз седя сам в празен коридор, известен преди като „Двора“. Останките от Станфордския общински затвор са в пълен безпорядък, затворническите врати са извадени от пантите, табелите са съборени на земята, предната врата е широко отворена. Надъхал съм се да скоча в реализирането на това, което смятаме за наш находчив макиавелистки контраплан. Вместо бунтовниците, които трябваше да дойдат, се появява един от моите колеги психолози — стар приятел, много сериозен учен и мой съквартирант в докторантската програма. Гордън пита какво става тук. Той и жена му видели групата затворници на петия етаж и изпитали съжаление към тях. Излезли и купили кутия с понички за затворниците, защото всички изглеждали толкова нещастни.

Описвам изследването колкото се може по-просто и бързо, очаквайки през цялото време внезапното нашествие на бунтовниците. Този научен нашественик тогава поставя един прост въпрос: „Я кажи коя е независимата променлива в твоето изследване?“. Би трябвало да отговоря, че това е разпределението на дошлите доброволци в ролите на надзиратели или затворници, което, разбира се, беше направено по случаен начин. Вместо това аз се разгневявам.

Бях обсебен от предстоящ затворнически бунт. Сигурността на моите хора и стабилността на моя затвор бяха поставени на карта, а трябваше да споря с това кървящо сърце, либерал, университетски преподавател, хилав професор, чийто единствен проблем беше смехотворно нещо като независима променлива! Помислих си: следващото нещо, което той ще попита, е дали имам рехабилитационна програма! Глупак! Ловко го пренебрегвам и се връщам към работата си: да чакам разгръщането на атаката. Чакам ли, чакам.

Най-накрая осъзнавам, че всичко това е било само слух. Без никакво съдържание. Бяхме прекарали много часове и вложихме огромна енергия в планирането на осуетяването на атаката от слуховете. Глупаво бях отишъл да умолявам полицията да ми помогне; бяхме изчистили гадното складово помещение на петия етаж, бяхме разглобили затвора и бяхме преместили затворниците. И по-важното: бяхме прахосали ценно време. А най-големият ни грях като изследователи е, че не бяхме събрали никакви системни данни през целия ден. И всичко това от човек, който има професионален интерес към предаването и изкривяването на слуховете, и който редовно прави демонстрации в час на такива явления. Ние, смъртните, можем да сме глупаци, особено когато човешки емоции надделяват над хладния разум.

Възкресихме реквизита на затвора и след това преместихме обратно затворниците долу от горещия, претъпкан склад без прозорци, където те прекараха три безсмислени часа. Какво унижение за мен. Крейг, Кърт, Дейв и аз почти не се погледнахме в очите през остатъка от онази вечер. Тактично се съгласихме да запазим всичко за себе си и да не го обявяваме като „Лудостта на д-р З.“.

Изиграхме глупаците, но кой ще плати на гайдаря?

Очевидно всички реагирахме заради значителна фрустрация. Страдахме и от напрежението на когнитивния дисонанс, че толкова лесно и силно повярвахме в една лъжа и се ангажирахме с толкова ненужни действия без достатъчно основание[1]. Преживяхме и „групово мислене“. След като аз като лидер повярвах, че слухът е валиден, всеки друг го прие за верен. Никой не изигра ролята на адвокат на дявола — фигура, от която се нуждае всяка група, за да избягва глупави или дори катастрофални решения като това. Това напомняше на катастрофалното решение на президента Джон Кенеди да нахлуе във фиаското в Куба в Залива на прасетата[2].

Освен това за мен трябваше да е очевидно, че губим научната дистанцираност, която е от същностна важност за провеждането на всяко изследване с непредубедена обективност. Бях стигнал далеч по пътя към превръщането в директор на затвор, а не в главен изследовател. Би трябвало да е очевидно, че това е така от по-ранната ми среща с г-жа И. и нейния съпруг, да не споменавам гневните ми избухвания пред сержанта от полицията. Дори психолозите обаче са хора и на лично ниво са подвластни на същите динамични процеси, които изучават на професионално равнище.

Общото ни чувство на фрустрация и срам се разпространи мълчаливо в целия затворнически Двор. В ретроспекция: трябваше просто да признаем нашата грешка и да продължим напред, но това е едно от най-трудните неща, които някой може да направи. Просто да каже: „Направих грешка. Съжалявам“. Вместо това безсъзнателно търсехме изкупителни жертви, върху които да стоварим нашата вина. Не беше нужно да търсим далеч. Навсякъде около нас имаше затворници, които щяха да платят цената за нашия провал и срам.

[1] Вж. Leon Festinger, A Theory of Cognitive Dissonance (Stanford, CA: Stanford University Press, 1957). Вж. и тома под моя редакция, представящ изследвания на моите студенти в Нюйоркския университет, на моите колеги и мои собствени: Philip G. Zimbardo, ed., The Cognitive Control of Motivation (Glenview, IL: Scott, Foresman, 1969). ↑

[2] Вж. Irving Janis and Leon Mann, Decision Making: A Psychological Analysis of Conflict, Choice, and Commitment (New York: Free Press, 1977). ↑

6. Сряда излиза от контрол

На този четвърти ден от експеримента очаквам не толкова френетично време като безкрайните неприятности, донесени от вторник. Дневният ни график като че ли е пълен с достатъчно интересни неща, които да удържат летливостта, раздираща по шевовете нашия затвор. Свещеник, който е затворнически капелан, ще ни посети тази сутрин, за да ми даде представа колко реалистична е нашата затворническа симулация и да ни осигури стандарт — действителното преживяване в затвора, — с който да се съизмерваме. Той ми връща по-ранна услуга, която му бях направил: осигуряване на някои източници за статия, която той пишеше за затворите за летен обучителен курс. Макар че посещението му беше осигурено преди започването на изследването, ще свърши двойна работа и като частично задоволи искането на Комисията по оплакванията за църковни служби — нещо такова. След това ще бъде първото изслушване на Борда по предсрочното пускане на свобода за затворниците, които го искат. Бордът ще се оглавява от нашия консултант по проекта — Карло Прескот. Ще бъде интересно да видим как той се справя с цялото това преобръщане на ролята: от бивш затворник, който многократно е искал предсрочно освобождаване и е бил отхвърлян, до председател на борд за предсрочно пускане.

Обещанието за друга вечер за посещения след вечеря би трябвало да помогне да ограничим дистреса на някои от затворниците. Освен това планирам да приема заместващ затворник и униформа с номер 416, за да запълня проблемния Дъг-8612. Много неща в днешния график, но това е работата в един добър ден за директора на Станфордския общински затвор и неговия персонал.

Свещенически пъзел

Отец Макдърмът е едър мъж — висок е около 1,88 м. Слаб и спретнат, той изглежда така, сякаш редовно ходи във фитнес салон. Оплешивяващата му глава дава на лицето му повече територия, на която да се фука с голямата си усмивка, фино изсечения нос и румената кожа. Стои изправен, седи изправен и има добро чувство за хумор. Макдърмът е ирландски католически свещеник в края на 40-те си години, който има опит като пасторски консултант в затвор на Източния бряг[1]. С неговата колосана яка и внимателно изгладен черен костюм той е филмова версия на добродушния, но строг енорийски свещеник. Изумен съм от лекотата, с която той влиза и излиза от своята роля на свещеник. Сега е сериозният учен, в следващия момент е загрижен свещеник, после е някой, който осъществява професионални контакти, но винаги се връща във водещата си роля като „свещеника мъж“.

В офиса на директора на затвора преминаваме през дълъг списък на библиографски справки с анотации, който съм подготвил за него, за да му помогна да подготви доклад върху междуличностното насилие. Той е видимо впечатлен, че му отделям толкова много време и е доволен от библиографската справка, затова пита: „Какво мога да направя, за да ви помогна?“.

Отговарям: „Всичко, което бих искал, е да поговорите с колкото е възможно повече от студентите изследвани лица в нашия експеримент във времето, с което разполагате, и след това на базата на казаното от тях и наблюдаваното от вас да ми дадете честната си оценка колко реалистичен е техният затворнически опит според вас“.

— Естествено, с удоволствие ще върна жеста. Ще използвам като база за сравнение затворниците, с които съм работил във Вашингтон, окръг Колумбия — затвор, в който бях пратен да работя в продължение на няколко години — отвръща ми отецът.

— Страхотно — много високо ценя вашата помощ.

Сега е време да сменя ролите: „Главният надзирател е поканил всички затворници, които искат да говорят със свещеник, да се регистрират за тази привилегия. Няколко от тях наистина искат да говорят с вас, а някои искат религиозна служба да се провежда тук през този уикенд. Само един затворник, номер 819, се чувства зле и иска да спи повече, така че няма да говори с вас“.

„Окей, да вървим, би трябвало да е интересно“ — казва отец Макдърмът.

Главният надзирател е сложил два стола срещу стената между Килии 2 и 3 за свещеника и всеки затворник, който дойде при него. Нося още един стол за мен, за да седна до пастора. Джафи е отстрани до мен и изглежда много сериозен, докато лично ескортира всеки затворник от килията му за разговора със свещеника. Джафи видимо се наслаждава на фалшивата реалност на този сценарий с истински свещеник, играещ своята пасторска роля с нашите мними затворници. Той наистина си влиза в ролята. Аз се притеснявам повече за вероятните оплаквания на затворниците и какво добрият отец ще направи, за да ги коригира. Питам Джафи, за да сме сигурни, че Кърт Банкс записва това на видео отколкото се може по-близко, но ниското качество на нашата видеокамера не позволява толкова близки планове, колкото бих искал.

Повечето взаимодействия приемат една и съща форма.

Пасторът се представя: „Отец Макдърмът, синко, а твоето име?“.

Затворникът отговаря: „Аз съм 5486, сър“ или „Аз съм 7258, отче“. Само няколко отговарят с имената си; останалите просто казват номерата си вместо имената. Любопитното е, че свещеникът не трепва; аз съм много изненадан. Социализацията в затворническата роля видимо действа.

— В какво си обвинен?

„Обир с взлом“ или „въоръжен грабеж“, или „взлом“, или „нарушение на чл. 459“ са обичайните отговори.

Някои добавят — „Обаче съм невинен“ или „Бях обвинен в… но не съм го направил, сър“.

Свещеникът след това казва: „Радвам се, че те виждам, млади момко“ или казва малкото име на затворника. Пита къде живее, за семейството му, за посетителите.

— Защо тази верига е на крака ти? — пита отец Макдърмът един от затворниците.

— Мисля, че е за да предотврати възможността да се движим наоколо свободно — е отговорът.

Пита някои затворници как се държат с тях, как се чувстват, дали имат оплаквания и дали може да предложи някаква помощ. След това нашият свещеник надскача всички мои очаквания с основни въпроси за правния аспект на тяхното лишаване от свобода.

— Някой плати ли гаранция за теб? — пита той един от тях. Обратното, за 4325 той сериозно пита: „Какво мисли адвокатът ти за твоя случай?“.

В името на разнообразието пита другите: „Казал ли си на семейството си за обвиненията срещу теб?“ или „Видя ли се вече с обществения защитник?“.

Внезапно всички сме в „Зоната на здрача“. Самият пастор Макдърмът се е спуснал дълбоко в ролята на затворнически капелан. Очевидно нашият мним затвор е създал много реалистична ситуация, която е обгърнала и свещеника в същата степен като затворниците и надзирателите, и мен.

— Не ни е позволено да се обаждаме по телефона и все още не сме изправени на съд; дори не е спомената дата за процеса, сър.

Свещеникът казва: „Е, някой трябва да поеме твоя случай. Имам предвид, може да се бориш и оттук, но какъв смисъл има просто да пишеш до главния съдия на наказателния съд? Ще мине много време, преди да получиш отговор. По-добре семейството ти да осъществи този контакт с адвокат, защото ти нямаш много възможности в настоящата ти ситуация“.

Затворник Рич-1037 казва, че планира да е „адвокат на себе си, защото ще бъда адвокат скоро, след като завърша юридическото си образование след няколко години“.

Свещеникът се усмихва сардонично. „Общото ми наблюдение е, че адвокат, който представлява себе си на своето дело, обикновено е твърде силно емоционално ангажиран. Знаеш тази стара максима: «Всеки, който представлява себе си, има глупак за адвокат».“

Казвам на 1037, че времето му е изтекло и махам на главния надзирател да го смени със следващия затворник.

Пасторът е изненадан от прекомерната официалност на Сержанта и отказа му да обмисли получаването на правна помощ, защото „Справедливо е да си излежа присъдата, която имам, за престъплението, в което съм обвинен“. „Има ли други като него, или той е специален случай?“ — Пита Макдърмът. „Той е нашият специален случай, отче.“ Трудно е да харесаш Сержанта; дори пасторът се отнася към него по покровителствен начин.

Затворник Пол-5704 ловко използва възможността да си изпроси цигара от пастора, знаейки, че не му е позволено да пуши. Когато я запалва и поема дълбоко въздух, ме поглежда със самодоволна усмивка и голям знак с ръката за „победа“ — неговото невербално „Хванах те!“. Ръководителят на Комисията по оплакванията извлича максималното от този отдих от затворническата рутина. Очаквам след това да иска още една цигара за по-късно. Забелязвам обаче, че надзирател Арнет открито си води бележки за това провинение и знам, че ще накара затворника да плати скъпо за тази контрабандна цигара и неговата ухилена, тарикатска физиономия.

С напредването на интервютата едно след друго в празни приказки, оплаквания от малтретиране и нарушаване на правилата, ставам все по-неспокоен и объркан.

Само затворник 5486 отказва да бъде засмукан в сценария, а именно да се преструва, че това е истински затвор и че той е истински затворник, който има нужда от истински пастор, за да му помогне да си върне свободата. Той е единственият, който описва ситуацията като „експеримент“ — такъв, който излиза от контрол. Джери-5486 е най-здравомислещият в групата, но е най-малко демонстративен. Осъзнавам, че той досега е бил като сянка, обикновено не е бил посочван от надзирателите от която и да е смяна за някакво специално действие и дори рядко е бил забелязван по някакъв повод, бунт или нарушаване на реда досега. Отсега нататък ще го държа под око.

Следващият затворник, обратното, е нетърпелив да накара пастора да му помогне с юридическите въпроси. Той обаче е изумен, когато осъзнава, че цената на това е много висока. „Ами да предположим, че адвокатът ти поиска 500 долара като сума за сключването на договор веднага. Имаш ли 500 долара в себе си? Ако не, родителите ти ще трябва да ги извадят и нещо повече: да го направят веднага.“

Затворник Хъби-7258 приема предложението на свещеника за помощ и му дава името и телефонния номер на майка си, така че тя да може да уреди юридическата помощ. Казва, че братовчед му работи в офиса на местния обществен защитник и може да е на разположение да плати гаранцията за него. Отец Макдърмът обещава да изпълни молбата му, а Хъби светва, сякаш Дядо Коледа му дава нова кола.

Целият спектакъл става дори още по-странен.

Преди да си тръгне и след като искрено е поговорил със седем от нашите затворници, пасторът — по най-добрия пасторски начин — пита за единствения неохотен затворник, който може да има нужда от помощта му. Искам от надзирател Арнет да насърчи 819 да отдели няколко минути, за да поговори със свещеника; това може да му помогне да се почувства по-добре.

По време на затишието, докато затворник 819 е подготвян за срещата с пасторския консултант, отец Макдърмът ми доверява: „Всички те са от наивния тип затворници. Не знаят нищо за затвора или за какво той служи. Това е типично за образованите хора, които виждам. Това са хората, които човек иска да се опитат и да променят системата на затворите — утрешните лидери и днешните гласоподаватели — и те са тези, които ще оформят образоването на общността. Те просто не знаят достатъчно за какво служат затворите и какво те могат да направят на човека. Това, което правите тук обаче, е добро, то ще ги научи“.

Приемам това като знак за увереност, регистрирам неговата проповед за деня, но продължавам да съм не по-малко объркан.

Затворник Стю-819 изглежда ужасно, ако се изразим меко: тъмни кръгове под очите, невчесана коса във всяка друга посока, но не и надолу. Тази сутрин Стю-819 е направил нещо лошо: в яростта си е разхвърлял килията си, късайки възглавницата и разпилявайки перата навсякъде. Беше поставен в Дупката и неговите съкилийници трябваше да почистят бъркотията. Депресиран е след посещението на родителите си предната вечер. Един от приятелите му каза на надзирател, че докато родителите му смятали, че са имали страхотен разговор с него, той смятал обратното. Те не изслушали оплакванията му и състоянието му не ги интересувало, макар че той се опитал да им го обясни, но те приказвали и приказвали за някаква проклета пиеса, която току-що гледали.

Пасторът: „Чудя се дали сте обсъдили идеята твоето семейство да ти наеме адвокат“.

Затворник 819: „Те знаеха, че съм затворник. Аз им казах какво правя тук, за номерата, регулациите, малтретирането“.

Пасторът: „Как се чувстваш сега?“.

Затворник 819: „Имам силно главоболие; имам нужда от лекар“.

Намесвам се, опитвайки се да открия причината за главоболието му. Питам го дали е типична мигрена или може би е причинено от изтощение, глад, топлина, стрес, запек или проблеми със зрението.

Затворник 819: „Просто се чувствам като изцеден. Нервен“.

След това се пречупва и започва да плаче. Големи сълзи, силни, тежки въздишки. Пасторът спокойно му подава носна кърпа, за да избърше сълзите си.

— Не може всичко да е толкова лошо. Откога си на това място?

— Само три дни!

— Ще трябва да си по-малко емоционален.

Опитвам се да утеша 819, уреждайки да си вземе таймаут в стаята за почивка извън Двора, всъщност зад паравана, където записвахме ставащото. Казвам му, че може да си почине удобно и ще му донеса вкусна храна. След това ще видим дали главоболието ще мине до следобеда. Ако не, ще го заведа до Студентския здравен център за преглед. Накрая го карам да обещае да не се опитва да избяга, защото го водя в зона с минимална сигурност. Питам го дали наистина се чувства толкова зле, че да е необходимо да бъде освободен веднага. Той настоява, че иска да продължи и се съгласява да не се опитва да прави някакви нередни неща.

Пасторът към 819: „Може би реагираш на миризмата на това място. Въздухът тук угнетява. Има неприятна миризма, нужно е време, за да свикнеш с нея. Въпреки това тя си е тук, тя има някакво токсично качество, което може би е твърде силно, но смрадта дава ясно да се разбере реалността на затвора. [Макдърмът усеща мириса на урината и фекалиите, който сега не напуска затвора ни и с който сме свикнали и не забелязваме, докато не ни обърнат внимание.] Трябва да върнеш равновесието си, много от затворниците се научават да се справят“.

Докато излизаме от Двора, по коридора към моя офис пасторът ми казва, че изследването протича като истински затвор и по-конкретно, че той вижда типичния „синдром на начинаещите престъпници“ — тези, които са изпълнени с объркване, раздразнителност, депресия и прекалена емоционалност. Той ме уверява, че такива реакции се променят след около седмица, защото не помага за оцеляването на затворника да е толкова мекушав. Добавя, че според него ситуацията е по-реална за 819, отколкото момчето е готово да признае. Съгласяваме се, че 819 има нужда от консултиране. Отбелязвам, че макар устните на 819 да трепереха, ръцете му да се тресяха и очите му да бяха пълни със сълзи, той пак не можеше да признае, че не може да оцелее тук, че иска да си тръгне. Мисля, че той не може да приеме идеята, че е страхливец, че мъжествеността му може да бъде заплашена, затова иска ние — иска аз — да настояваме той да си тръгне като начин за запазване на репутацията си. „Може да е така. Това е интересна възможност“ — добавя отец Макдърмът, разсъждавайки върху всичко, което току-що беше станало.

Докато му казвам „довиждане“ добавям между другото, че добрият отец няма да се обажда на родителите, нали? „Разбира се, че ще се обадя. Длъжен съм. Това е мое задължение.“

„Естествено, колко глупаво от моя страна, ваше задължение, точно така.“ (Точно от това имам нужда: да се занимавам с родители и адвокати, защото свещеник е обещал и е длъжен да спази обещанието си, дадено в ролята на истински свещеник, макар да знае, че това не е истински затвор и те не са истински затворници, но по дяволите — пиесата трябва да продължи.)

Посещението на пастора подчертава засилващото се объркване тук между реалност и илюзия, между ролева игра и самоопределена идентичност. Той е истински свещеник в реалния свят с личен опит в истински затвори и макар напълно да осъзнава, че нашето е мним затвор, той толкова пълно и дълбоко изпълнява своята роля, че помага нашето шоу да се трансформира в реалност. Седи изправен, държи ръцете си по определен начин, има определени жестове, навежда се напред, за да даде личен съвет, кима с разбиране, потупва рамене, мъмри глупостта на затворниците и говори с тон и ритъм, които ме връщат в детството в неделното училище в католическата църква „Св. Анселм“. Той не можеше да представи по-съвършен образ на свещеник дори ако беше изпратен от кастингова агенция. Докато той вършеше своите свещенически дела, беше сякаш се намираме на снимачната площадка на странен филм и аз се възхищавах колко добре този актьор изпълнява ролята си. Ако не друго, пасторското посещение допълнително трансформира нашия симулационен експеримент в още по-реалистичен затвор. Това беше особено вярно за онези затворници, които могат да поддържат съзнанието, че всичко това е „просто експеримент“. Свещеникът беше направил с посланието си нова среда. Нашият сценарий сега в ръцете на Франц Кафка или Луиджи Пирандело ли беше?

И тогава от Двора се надига ново изригване. Затворниците крещят. Те пеят високо нещо за затворник 819.

Арнет: „Затворник 819 направи нещо лошо. Кажете го десет пъти високо“.

Затворници: „Затворник 819 направи нещо лошо“. (Отново и отново многократно.)

Арнет: „Какво ще се случи със затворник 819 за лошото нещо, което направи, затворник 3401?“.

Затворник 3401: „Затворник 819 е наказан“.

Арнет: „Какво става със затворник 819, а 1037?“

Затворник 1037: „Не съм сигурен, г-н надзирател“.

Арнет: „Той е наказан. Отгоре, 3401“.

Затворник 3401 повтаря мантрата, докато 1037 добавя още по-високо: „Затворник 819 е наказан, г-н надзирател“.

Затворник 1037 и всеки от останалите получава същия въпрос и всеки отговаря по един и същ начин — индивидуално и след това заедно.

Арнет: „Да го чуем пет пъти, за да сме сигурни, че сте го запомнили. Заради лошите неща, които затворник 819 направи, вашите килии са с краката нагоре. Да го чуем десет пъти“.

„Заради лошите неща, които затворник 819 направи, моята килия е с краката нагоре“.

Затворниците пеят фразата многократно, но 1037 — този, който планира да става адвокат, вече не участва с другите. Надзирателят Джон Ландри жестикулира заплашително към него с палката си, за да се включи в програмата. Арнет спира пеенето, за да попита какво не е наред; Ландри го информира за неподчинението на 1037.

Затворник 1037 предизвиква Арнет. „Имам въпрос, г-н Надзирател. Ние не би трябвало никога да изричаме лъжи, нали?“

Арнет в неговия най-официален, спокоен, напълно автентичен стил отговаря: „Ние не се интересуваме от твоите въпроси сега. Дадена е задача, сега да го чуем. «Заради това, което затворник 819 направи, моята килия е с краката нагоре» — десет пъти“.

Затворниците пеят фразата, но губят бройката и го правят 11 пъти.

Арнет: „Колко пъти ви беше казано да го изпеете, затворник 3401?“.

Затворник 3401: „Десет пъти“.

Арнет: „Колко пъти го направихте, г-н 3401?“.

Затворник 3401: „Десет пъти, г-н надзирател“.

Арнет: „Грешка, направихте го 11 пъти. Направете го отново, направете го както трябва, направете го десет пъти, както ви наредих: «Заради това, което затворник 819 направи, килията ми е с краката нагоре» — десет пъти“.

Те го крещят точно с тези думи още десет пъти.

Арнет: „Всеки да заеме позицията“.

Без дори миг двоумене, всеки ляга на земята за лицеви опори. „Надолу, нагоре, надолу, нагоре. 5486, това не са коремни превъртания, а коремни преси, дръж гърба изправен. Надолу, нагоре, надолу, нагоре, надолу и останете долу. Превъртете се по гръб за вдигане на краката.“

Арнет: „Петнадесет сантиметра е важното тук, човече. Всеки да направи 15 см и кракът на всеки ще остане там, докато кракът на всеки е на 15 см“.

Надзирател Дж. Ландри измерва, за да определи дали краката на всеки са повдигнати точно на 15 см над земята.

Арнет: Всички заедно, десет пъти: „Няма да направя грешката, която 819 направи, г-н Надзирател“.

Арнет: Сега с пълно гърло: „Няма да правя никакви грешки, г-н Надзирател!“.

Те се подчиняват в идеален унисон. Затворник 1037 отказва да крещи, но въпреки това пее, а сержанта се наслаждава на възможността да изкрещи подчинението си на властите. Тогава всички пеят много любезно в отговор на последната заповед на надзирателя: „Много благодаря за това много приятно преброяване, г-н Надзирател“.

Прецизният унисон на затворниците би бил повод за завист за всеки хоров диригент или за лидер от „Хитлеровата младеж“, мисля си. Нещо повече: колко далече те — или ние — стигнахме след неделните кикотения по време на преброяването и игривите лудории на новите затворници?

[1] Целият диалог в тези размени между надзирателите, затворниците, персонала и свещеника е от нашите дословно транскрибирани видеозаписи, заснети по онова време, допълнени с подробни бележки и личните ми спомени. Името на свещеника е променено, за да се прикрие самоличността му, но всичко друго за него и неговите взаимодействия със затворниците и с мен е възможно най-коректно представено. ↑

Ти не си 819: Време да си вървиш вкъщи, Стюарт

Когато осъзнавам, че 819 може би чува всичко това в стаята за почивка от другата страна на паравана, се втурвам, за да го проверя. Това, което откривам, е, че 819 се е прегърбил в тресяща се маса — то е в хистерия. Обгръщам го с ръце в опит да го утеша, уверявайки го, че всичко ще е наред, след като си тръгне и си отиде у дома. За моя изненада той отказва да тръгне с мен, за да отидем на лекар и след това да се прибере вкъщи. „Не, не мога да напусна. Трябва да се върна там“ — настоява той през сълзи. Той не може да си тръгне, знаейки, че другите затворници са го етикетирали като „лош затворник“, че обръщането на килията с краката нагоре е причината целият този тормоз да се изсипе на техните глави. Макар че е видимо дистресиран, той иска да се върне в затвора, за да докаже, че всъщност не е лош човек.

„Чуй ме добре, ти не си 819. Ти си Стюарт, а моето име е д-р Зимбардо. Аз съм психолог, а не директор на затвор и това не е истински затвор. Това е просто експеримент и тези момчета там са просто студенти точно като теб. Затова е време да си вървиш вкъщи, Стюарт. Ела сега с мен. Да вървим.“

Той спира да хлипа, избързва си сълзите, изправя се и ме поглежда в очите. Изглежда като малко дете, което се събужда от кошмар, уверено от родителите си, че това не е истинско чудовище и че всичко ще бъде наред, след като напълно приеме тази истина. „Ок, Стю, да вървим.“ (Пробих неговата илюзия, но моята продължава да се държи.)

На път, за да вземем цивилните му дрехи и да освободим Стю, си спомням, че денят му е започнал с много проблеми, които подготвиха сцената за тази емоционална криза.

Затворник 819 оплесква нещата отрано

Дневникът на главния надзирател разкрива, че 819 е отказал да стане при събуждането в 6:10 ч. Бил е вкаран в Дупката, а по-късно е получил само половината от времето в банята в сравнение с останалите. Всички, включително 819, са присъствали на 15-минутното преброяване в 7:30 ч, повтаряйки номерата си многократно прав и обратен ред. Същевременно по време на периода за физическите упражнения 819 е отказал. Надзирател е измислил социалното наказание: да принудят другите затворници да стоят с протегнати ръце, докато 819 се предаде.

Затворник от СЗЕ претърпява емоционална криза

Затворник 819 не се е поддал, а силата на другите затворници се е изчерпала и ръцете им паднали до бедрата им. Затворник 819 е бил вкаран обратно в Дупката, където е изял закуската си в тъмнина, но е отказал да изяде яйцето си. Бил освободен, за да почисти тоалетните с голи ръце и да мести кутии напред-назад до безкрайност и безмисловност заедно с всички останали затворници. Когато се върнал в килията си, 819 се заключил вътре. Отказал да почисти тръните от одеялото, което било хвърлено в килията му. Неговите съкилийници — 4325 и заместващия 8612 — били принудени да вършат допълнителна работа, докато той се подчини. Те местели кутии напред-назад от един килер в друг. Той не поддал, но настоял да го консултира лекар. Те се разгневили на неговата инатливост, от която страдали.

Докладът за смяната на Серос разкрива: „Един затворник се затвори в килията си. Извадихме палките и предприехме стъпки за изваждането му. Той не искаше да излезе. Накарахме всеки да застане срещу стената с протегнати ръце. Той лежеше в килията си и се смееше. Не мислех, че ще го направи. Ние се отказахме. Останалите затворници ни ненавиждаха. Аз просто се усмихнах и свърших работата си“.

Надзирател Варниш в доклада си отбелязва психологическото значение на поведението на този затворник: „Видимото безразличие на 819 към проблемите на другите затворници ги разстройва“. Варниш продължава и се оплаква в доклада си от липсата на ясни насоки за това, което той би могъл да направи на затворниците. „Чувствах се несигурен за степента на силата, която действително можем да използваме, и това ме притесняваше, тъй като смятам, че границите на този случай не са ясно дефинирани“.[1]

Ванди споделя различна реакция: „Продължих да се ангажирам повече в сравнение с предния ден. Наслаждавах се да тормозя затворниците в 2:30 ч сутринта. Това доставяше удоволствие на садистичното ми чувство да предизвиквам озлобеност между нас“. Това е твърде забележително твърдение, за което съм сигурен, че никога нямаше да направи четири дни по-рано.

Строгият надзирател Арнет добавя в отчета си: „Единственият път, когато почувствах, че не мога да играя ролята си както трябва, беше с 819 и 1037, когато толкова видимо им беше трудно в някои ситуации. В тези моменти не бях толкова суров, колкото трябваше“.[2]

„По същество истински потискащото нещо по отношение на преживяването в затвора е, че си изцяло оставен на милостта на други хора, които се опитват да направят всичко колкото се може по-трудно и неприятно за теб — каза ми по-късно Стю-819. — Просто не мога да понасям другите да ме малтретират. Развих силно негодувание спрямо фашистките надзиратели и силно харесване на състрадателните надзиратели. Бях доволен от бунтарството на някои от затворниците и разгневен от самодоволството и пълното подчинение на другите. Чувството ми за времето също беше повлияно, тъй като изтезанията през всеки ден ми изглеждаха много по-дълги, отколкото щеше да е, ако човек се забавляваше. Най-лошото по отношение на това преживяване беше тоталната депресия, която се настани у мен вследствие на непрекъснатия тормоз и факта, че няма начин да се махна. Най-доброто беше, че най-накрая бях освободен.“[3]

[1] Ще видим абсолютно същата реакция в глава 14, когато истинският надзирател сержант Фредерик в Абу Граиб се оплаква от липсата на ясни насоки за това какво е допустимо да се прави със затворниците. ↑

[2] Доклад за смяната на надзирателите. ↑

[3] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

Предателство от собствения ни шпионин

Спомнете си, че Дейвид, който влезе в униформата на 8612, беше доведен в затвора като наш шпионин. За наше съжаление той не осигуряваше никаква полезна информация, защото беше започнал да симпатизира на каузата на затворниците и почти мигновено беше прехвърлил лоялността си към тях. Онази сутрин го освободих, за да разговарям с него и да получа оценката му на ставащото. В интервюто си с главния надзирател и мен нашият провалил се информатор даде ясно да разберем неговото презрение към надзирателите и фрустрацията му от това, че не е успял да мобилизира затворниците за неподчинение на заповедите. Той каза онази сутрин, че един надзирател му наредил да напълни каната за кафе с гореща вода в банята, но след това друг надзирател я изсипал и му наредил да я напълни със студена вода, смъмряйки го за неподчинение на заповедите. Той ненавиждаше този „достоен за презрение“ тормоз. Освен това ни каза за изкривяването на времето, което разширявало и свивало събитията, и го объркало, когато го будели по няколко пъти на нощ за безкрайни преброявания. Сподели и за умствена притъпеност като мъгла, която заобикаля всичко.

„Произволността и идиотската работа на надзирателите ти действа неприятно.“ В новата му роля като информатор, превърнал се в затворник-революционер, той ни разказа за плана си да зареди другите затворници с енергия за действие. „Днес реших да съм гаден затворник. Исках да провокирам някакъв дух на съпротива между затворниците. Наказанието другите затворници да правят нещо повече, ако някой затворник откаже да работи или да излезе от килията си, действа само ако другите са готови да вършат нещо повече. Опитах се да ги накарам да се съпротивляват. Всеки обаче е готов да прави това, което му казват, дори и с унизителната задача да прехвърля съдържанието на един килер в друг и отново обратно, или почистването на тоалетните чинии с голи ръце.“

Дейвид съобщи, че никой не е гневен на мен или на главния надзирател, който е почти само пращящ звук по високоговорителя, то на него и на другите надзирателите са им дошли до гуша. Сутринта казал на един: „Г-н Надзирател, мислиш ли, че когато тази работа приключи, ще имаш достатъчно време, за да станеш човешко същество отново?“. За което, разбира се, получил време в Дупката.

Беше разстроен, че не е успял в опита си да накара другите затворници да откажат да държат ръцете си вдигнати в колективното наказание за оплескването на нещата от 819. Ръцете им паднали най-накрая от умора, а не от неподчинение. Фрустрацията на Дейвид от това, че не е ефективен организатор на труда е видна от неговия доклад до нас:

Комуникацията е жестоко ограничена; когато всеки крещи толкова силно, не можеш да го спреш. В тихите периоди се опитвам да говоря с моите съкилийници, но 819 винаги е в Дупката, а другият човек, 4325 [Джим], е скучен и няма какво толкова да приказвам с него. По време на хранене, когато ще е добър момент да се говори с всички момчета да не се предаваме толкова лесно пред надзирателите, не може да се говори. Енергията като че ли си остава в теб и всъщност не се организира в действие. Депресирах се, когато едно от момчетата ми каза: „Искам да ме пуснат предсрочно. Не ме подкокоросвай. Ако искаш да си вириш главата, окей, но аз няма да го направя!“[1]

Дейвид не ни осигури „действена разузнавателна информация“ например за планове за бягство или къде са скрити ключовете за белезниците. Личните му разсъждения обаче дадоха ясно да се разбере, че в умовете на затворниците действат могъщи сили, за да потискат груповото действие срещу техните потисници. Те бяха започнали да се фокусират навътре, за да обмислят егоистично какво трябва лично да направят, за да оцелеят и може би да си издействат предсрочно освобождаване.

[1] Последното записано интервю на шпионина с д-р Зимбардо. ↑

Посрещнете с „Добре дошъл“ новия затворник

За да попълним намалелите ни редици от затворници, приемаме заместник — нов затворник номер 416. Този закъснял затворник скоро ще играе забележителна роля. Видяхме го първо във видеозаписа в ъгъла на Двора. Той беше дошъл в затвора с торбичка за пазаруване на главата си; внимателно е съблечен от надзирател Арнет. Истински слаб е, „само кожа и кости“, както майка ми имаше навик да казва: от 3 м човек можеше да преброи ребрата му. Твърде патетична гледка е и все още не е започнал да осъзнава какво го чака.

Арнет пръска бавно и систематично 416 по цялото тяло с предполагаема обезпаразитяваща пудра. През първия ден тази задача беше претупана, защото надзирателите трябваше да „обработят“ толкова много нови затворници. Сега обаче, с наличието на много време, Арнет го превръща в специален очистващ ритуал. Той навлича престилката на 416 над главата му, закача веригата за глезена му и нахлузва на главата му нов чорап. Voila! Новият затворник е готов за действие. За разлика от другите, които постепенно са се аклиматизирали към всекидневната ескалация на произволно и враждебно поведение на надзирателите, 416 е хвърлен в това изпитание на лудостта с главата напред без никакво време за приспособяване.

Бях изумен от процедурата по ареста. Като страничен наблюдател никога не съм бил регистриран от полицията, както това е било направено с другите. Призован от секретарка да занеса документите и доклада си във фоайето на катедрата по психология преди обяд, бях истински доволен да свърша работата, доволен, че имам възможността да го направя. [Спомнете си, че на тези доброволци се плащаше за две седмици участие в експеримента.] Докато чаках, излезе един надзирател и след като му казах името си, той незабавно ми щракна белезници, сложи ми хартиена торба на главата, свали ме по стълбите един етаж по-долу и трябваше да стоя за известно време с ръце на стената и с разкрачени крака. Нямах представа какво става. Мисля, че приех, че ще съм нещастен, но беше много по-зле, отколкото очаквах. Не очаквах да вляза и веднага да бъда съблечен, обезпаразитен и ударен по краката с палка. Реших, че ще остана колкото се може по-дистанциран умствено от надзирателите, докато наблюдавам другите затворници да играят тези социални игри. Казах си, че ще направя всичко възможно да стоя настрана от това, но в течение на времето забравих причината да съм тук. Бях дошъл заради определена причина — да изкарам малко пари. Внезапно 416 се беше трансформирал в затворник — при това някой, който е крайно зашеметен и разстроен[1].

[1] Интервю за Chronolog на NBC (ноември 1971). ↑

„Изумителна благодат“: в тоналността на иронията

Новият затворник пристига точно навреме, за да чуе Арнет да диктува писмо, което затворниците трябва да изпратят на бъдещите си посетители за следващата Вечер на посещенията. Докато надзирателят чете на глас текста, те го записват на бланките на затвора, които са им дадени. След това той иска от всеки от тях да повтори части от него на глас. Едно типово писмо, което е издиктувано, гласи:

Скъпа майко,

Прекарвам си чудесно. Храната е страхотна и винаги има много забавления и игри. Надзирателите се отнасят с мен много добре. Всички те са отлични момчета. Ти ще ги харесаш, майко. Няма нужда да идваш, тук е седмото небе. И сложете името, което майка ви ви е дала, каквото и да е то.

Твой любещ син

Надзирател Маркъс ги събира, за да ги пусне по-късно — след като, разбира се, първо бъдат прочетени за забранена информация или подстрекателски оплаквания. Затворниците се примиряват с тези глупости, защото посещенията са станали толкова важни за тях — след сравнително толкова малко дни, без да виждат семейството и приятелите си. Връзката с външния свят трябва да се поддържа като уверение, че светът не се изчерпва с това мазе.

Новите неприятности започват да се процеждат около проблем с ключалката на вратата на Килия 1. Затворник 5704 — умникът, който безсрамно си изпроси цигара от свещеника по-рано днес — продължава да отваря вратата, за да покаже, че е свободен да излиза и да влиза по всяко време. С копринено-гладък стил надзирател Арнет взема въже и го връзва около решетките и през стената, за да го свърже с Килия 2. Прави го методично, сякаш е за състезание за значката за заслуги на скаутите за връзване на възли. Подсвирква си валса „Синият Дунав“, докато провира въжето около решетката на едната килия и обратно до другата килия, за да попречи килиите да се отварят отвътре. Арнет добре умее да подсвирква. Джон Ландри влиза в полезрението, използвайки палката си, за да опъне въжето. Двамата надзиратели се усмихват одобрително един на друг за добре свършената работа. Сега никой не може да влиза или да излиза от тези две килии, докато надзирателите не измислят как да поправят дефектната ключалка, която вероятно е била счупена от 5704.

„Никакви цигари за теб, 5704, докато вратата на килията е блокирана. Ще отидеш в Дупката, когато излезеш.“

Рич-1037 вика заплашително от Килия 2: „Имам оръжие!“.

Арнет го предизвиква: „Нямаш оръжие. Можем да отворим тази килия в мига, когато пожелаем“.

Някой извиква: „Той има игла!“.

„Това не е много добро нещо, което той може да има. Ще трябва да я конфискуваме и да го накажем, както се полага.“ Ландри силно бие с палката по вратите на килиите, за да им напомни кой е шефът. Арнет добавя своето блъскане по решетката на Килия 2, почти смазвайки ръцете на един от затворниците, който успява да ги дръпне точно навреме. Тогава, точно както по време на бунта сутринта на втория ден, Джон Ландри започва да пръска с пожарогасителя неговия смразяващ въглероден диоксид в Килия 2. Ландри и Маркъс бутат палките си през решетката на килията, за да държат затворниците настрана от отвора, но затворник в Килия 2 дръпва и отнема една от палките им. Всички те започват да се подиграват на надзирателите. Сега е на път да избухне нов хаос, след като затворниците имат оръжие.

Арнет поддържа хладнокръвното си поведение и след известна дискусия надзирателите уреждат да вземат ключалка от празен офис и да я монтират на вратата на Килия 1. „Всъщност, хора, в крайна сметка това е еднопосочна улица, просто е въпрос колко време ще отнеме“ — им казва той търпеливо.

Накрая надзирателите отново триумфират; пробиват си път в двете килии и извличат голямото лошо момче 5704, за да го вкарат в Дупката. Този път не рискуват. Връзват ръцете и краката му, използвайки въжето, свалено от вратите на килиите, преди да го хвърлят в Дупката.

Това въстание лишава всички затворници от привилегията обяд. Твърде зле за 416 — новия затворник. На закуска е пил само кафе с една бисквита. Гладен е и не е направил нищо друго освен да гледа изумено тези странни събития да се разгръщат около него. Би било добре да хапне нещо топло — мисли си. Вместо обяд затворниците са подредени срещу стената. Пол-5704 е извлечен от Дупката, но остава със завързани очи да лежи безпомощен на пода в Двора. Той е изложен като урок срещу бъдещи мисли за бунт.

Надзирател Маркъс нарежда всеки да пее мелодията на Row, Row, Row Your Boat („Греби, греби, греби твоята лодка“), докато прави подскоци.

„Тъй като вие, момчета, имате толкова хубави гласове, ще пеем Amazing Grace («Изумителна благодат») — казва им Арнет. — Ще изпеем само един куплет, няма да насилвам Божието лековерие.“ Докато останалите затворници заемат позата на пода за лицеви опори, 416 е посочен за пръв път публично: „Ето и за теб. По-добре да запаметиш това, 416. «Изумителна благодат, как сладко звучи, да се спаси нещастник като мен; някога бях сляп, но сега виждам и в първия час след Бога съм свободен.»“.

Арнет се съпротивлява срещу поправката на „в първия час след Бога“, която Пол-5704 му предлага от пода. „Така ще го пеете. Тази строфа може да не е точно така, но вие ще го пеете по този начин.“ След това той необяснимо променя последния ред на „от първия час, откакто видях Бога, съм свободен“.

Арнет, който очевидно знае, че умее добре да тананика, след това изтананиква „Изумителна благодат“ до края, а след това отново в идеалната тоналност. Затворниците го аплодират с мил, спонтанен жест на висока оценка на таланта му, независимо че го ненавиждат заради отношението му и най-различните жестокости към тях. Когато надзирателите Ландри и Маркъс се излягат отново на масата, затворниците пеят песента, но очевидно не са в тоналността и не пеят в унисон. Арнет е разстроен: „Да не би да забърсахме тези хора от гетото на Шеста улица в Сан Франсиско или нещо такова? Да го чуем отново“. Смутителят 5704 прави нов опит да коригира неточните думи, но Арнет използва възможността да наложи мнението си високо и ясно: „Разбира се, че има несъответствие тук; вие ще пеете затворническия вариант на «Изумителна благодат». Няма значение, че е погрешно, защото надзирателите винаги са прави. Затворник 416, ти стани, всеки друг да е в позиция за лицеви опори. Затворник 416, докато те правят лицеви опори, ти ще пееш «Изумителна благодат» така, както я издиктувах“.

Само няколко часа след като е затворен, 416 е преместен в центъра на сцената от Арнет, който го изолира от другите затворници и го принуждава да изпълнява безсмислена задача. Видеозаписът улавя този най-тъжен момент, когато мършавият нов затворник пее с висок глас тази песен на духовната свобода. Отпуснатите му рамене и сведеният поглед издават крайния му дискомфорт, който се влошава, когато той е коригиран и трябва да повтори песента, докато другите са принудени да правят лицеви опори… и иронията на това да ти наредят да пееш песен за свободата в тази потисническа атмосфера, където песента осигурява ритъма за безсмислени лицеви опори не остава незабелязана от 416. Той се заклева да не бъде пречупен от Арнет или някой друг надзирател.

Не е ясно защо Арнет го е нарочил по този начин. Може би е просто тактика да го вкара по-бързо в тенджерата под налягане. Обратното, възможно е да има нещо в измършавелия и кокалест външен вид на 416, което е оскърбително за надзирател, който обикновено е добросъвестен и винаги добре облечен.

„Сега, след като си в настроение за песни, 416, ще изпееш Row, Row, Row Your Boat («Греби, греби, греби твоята лодка»), докато всеки друг лежи по гръб с краката във въздуха. Искам го достатъчно високо, така че любимият на 5704 Ричард Никсън да може да го чуе където и да се намира. Краката във въздуха. Нагоре! Нагоре! Да я чуем още няколко пъти, особено подчертавайки последната строфа: «Животът е само един сън».“

Затворник Хъби-7258, все още размишляващ върху този ироничен момент, пита дали може да пеят „Затворническият живот е само един сън“. Затворниците вече буквално крещят песента, а гърдите им натежават с всяка следваща дума. Животът тук е дори още по-странен.

Връщането на телевизионния оператор

По някое време този следобед имахме посещение от телевизионния оператор от местната телевизионна станция KRON в Сан Франсиско. Той беше изпратен, за да направи кратък проследяващ репортаж след неделното предаване, което беше породило известен интерес в телевизионната станция. Ограничих го да снима зад нашия прозорец за наблюдение и да говори единствено с главния надзирател и с мен за напредъка на изследването. Не исках да имам външна намеса, която да разстрои динамиката, оформяща се между затворниците и надзирателите. Не можах да видя телевизионния репортаж, който той направи онази вечер, защото бяхме погълнати от твърде много по-спешни проблеми, които изискваха пълното ни внимание, че и повече[1].

[1] Между другото, забелязвам, че човек, който наистина ме е видял да обсъждам въпросите на дехуманизирането на затворниците и властта на надзирателите, е адвокатът на прочутия чернокож радикален политически затворник Джордж Джексън. Получих писмо от него в един съботен следобед (21 август 1971 г.); той ме канеше за експертен свидетел от името на клиента си, който скоро щеше да бъде изправен пред съда по обвинение в убийството на надзирател в делото на „Солдад Брадърс“. Той искаше да интервюирам клиента му, който бил затворен в тъмнична килия в близкия затвор „Сан Куентин“, иронично наречен „Център за максимално приспособяване“ (може би заемка от „1984“ на Джордж Оруел). В събота събитията се съюзиха, за да ми попречат да приема тази покана, тъй като Джексън беше убит по време на предполагаемо бягство, но аз наистина силно се ангажирах в няколко по-късни съдебни процеса. Едно федерално дело обвиняваше Центъра за приспособяване като място на „жестоко и необичайно наказание“. Освен това бях експертен свидетел във второ съдебно дело, което стана известно като „Шестимата от Сан Куентин“ — дело за убийство и заговор, водено в съдебната палата на окръг Мартин — с нейните елегантни линии, проектирана от Франк Лойд Райт, представляваща почти комичен контраст на сградата на Центъра за максимално приспособяване. ↑

Сбогом, дневна смяна, добър вечер, нощна смяна

„Време е да се подготвим за неделната служба — казва Арнет на затворниците, макар че е още сряда. — Всеки да влезе в кръга и да се хване за ръце като в религиозна церемония. Кажете: «Здравей, 416, аз съм приятелят ти, 5704». След това всеки ще поздрави новия си приятел.“

Те продължават тези поздрави в кръга в нещо, което започва да прилича на мила церемония. Изненадан съм, че Арнет е измислил да включи тази чувствителна, общностна дейност. След това обаче той продължава и разваля всичко, като кара всеки да подскача в кръг и да пее „Ринги ринги рае“, а 416 стои сам в центъра на злощастния кръг.

Преди да си тръгне за деня, Арнет провежда още едно преброяване, в което Джон Ландри започва да диктува как ще се пее. Това е първото преброяване на 416 и той клати глава невярващо как другите изпълняват всяка заповед в натрапчив унисон. Арнет продължава дехуманизиращото отношение до последната минута от неговата смяна.

„До гуша ми дойде от това, върнете се в клетката си. Изчистете килиите си, така че когато дойдат посетителите, да не им се догади от тая смрад.“ Напуска, подсвирквайки си „Изумителна благодат“. На тръгване добавя: „Ще се видим, готини. Ще се видим утре, фенове мои“.

Ландри добавя и своя принос: „Искам да благодарите на вашите надзиратели за времето, което прекараха с вас днес“. Те неохотно казват: „Благодаря ви, господа Надзиратели“. Джон Ландри не приема това „говняно благодаря“ и ги кара да го изкрещят по-високо, докато той се носи по Двора заедно с Маркъс и Арнет. Когато излизат от сцената, идва нощната смяна, в която на видно място е Джон Уейн и неговия нетърпелив екип.

Новият затворник 416 по-късно ни разказа за страха си от надзирателите[1]:

Бях ужасен от всяка нова смяна на надзирателите. От първата вечер знаех, че съм постъпил много глупаво да изявя желание да участвам в това изследване. Първият ми приоритет беше да се махна колкото се може по-скоро. Това е, което правиш в затвора, ако имаш и най-малката възможност. А това си беше реален затвор, управляван от психолози, а не от държавата. Посрещнах това предизвикателство, като обявих гладна стачка — отказах да ям каквото и да било, исках да се разболея и тогава те трябваше да освободят 416. Това е планът, към който се придържах — без значение какви ще са последиците[2].

На вечеря, макар че вече беше много гладен, 416 спази плана си да откаже да хапне.

Хелман: „Хей, момчета, имаме хубави горещи наденици за вечерята ви днес“.

Затворник 416 (многоречиво): „Не за мен, сър, аз отказвам да хапна всяка храна, която вие ми давате“.

Хелман: „Това е нарушение на правилата, за което ще бъдеш наказан по съответния начин“.

Затворник 416: „Няма значение, няма да ям вашите наденици“.

Като наказание Хелман го вкарва в Дупката за първото от многото му посещения там, а Бърдън настоява, че той трябва да държи всяка от надениците в ръце. След като другите приключват с вечерята, 416 трябва да седи и да зяпа храната си — чиния с две студени наденици. Този неочакван бунтарски акт вбесява надзирателите от нощната смяна и особено Хелман, който е мислел, че тази вечер всичко ще бъде под строг контрол и ще тече гладко, след като снощните проблеми са разрешени. Сега този „досадник“ създава неприятности и може да подтикне и другите да въстанат, точно когато е започнало да изглежда, че те са напълно подчинени.

Хелман: „Не искаш да изядеш двете смрадливи наденици? Искаш ли да взема тези наденици и да ти ги натикам в задника? Това ли искаш? Искаш ли да ги взема и да ти ги навра в задника?“

Затворник 416 остава стоик, гледайки безизразно чинията с надениците.

Хелман осъзнава, че е време да приложи в действие тактиката „разделяй и владей“: „Сега слушай, 416, ако не си изядеш надениците, това е акт на затворническо неподчинение, който ще доведе до лишаването на всички затворници от посетители тази вечер. Чу ли?“.

„Съжалявам да чуя това. Моите лични действия не бива да имат последици за другите“ — отговаря 416 надменно.

„Това не са лични, а затворнически реакции и аз ще определям последиците!“ — крещи Хелман.

Бърдън води Хъби-7258, за да убеди 416 да си изяде надениците. Затворник 7258 казва: „Просто си изяж надениците, окей?“. Бърдън добавя: „Кажи му защо“. Затворник 7258 продължава, уверявайки го, че затворниците няма да имат час за посещения, ако той не си изяде вечерята.

„Не те ли интересува това? Просто щото нямаш приятели… Яж заради затворниците, не заради надзирателите, окей?“ Бърдън хвърля този ъперкът, насъсквайки 416 срещу другите затворници.

Затворник Хъби-7258 продължава да говори на 416, внимателно опитвайки се да го накара да изяде надениците, защото неговата приятелка Мери Ан се кани да го посети скоро и няма да му хареса да му откажат тази привилегия заради няколко нещастни наденици. Бърдън продължава да приема все повече от поведението на Хелман: както стила на доминиране, така и в съдържанието:

— Затворник 416, какъв ти е проблемът? Отговори ми, момче! Дааа, какъв ти е проблемът?

Затворник 416 започва да обяснява, че е в гладна стачка, за да протестира срещу малтретиращото поведение и нарушенията на договора.

— И какво, по дяволите, има общо това с надениците? Какво? — Бърдън е бесен и удря с палката по масата с такъв силен звук, че той отеква в целия Двор със заплашително ехтене.

— Отговори ми на въпроса: защо не ядеш тези наденици?

С едва чуващ се глас 416 продължава със своя ненасилнически протест в стила на Ганди. Бърдън никога не е чувал за Махатма Ганди и настоява за по-добра причина. „Ти ще ми кажеш за връзката между тези две неща. Аз не я виждам.“ Тогава 416 нарушава илюзията, напомняйки на тези, които могат да чуят, че надзирателите нарушават договора, който той е подписал, когато е изявил желание да участва в този експеримент. (Изумен съм, че напомнянето е пренебрегнато от всички тях. Надзирателите сега са напълно погълнати от техния илюзорен затвор.)

— Не давам и пукната пара за никакви договори! — вика Бърдън. — Ти си тук, защото го заслужаваш, 416. Ето така изобщо си влязъл тук, нарушил си закона. Това не е детска градина. Продължавам да не разбирам защо не ядеш тези проклети наденици. Ти да не си очаквал това да е детска градина, 416? Да не очакваш, че ще нарушаваш закона и ще се окажеш в детска градина? — Бърдън продължава ли, продължава за това, че 416 няма да е щастливо момче, когато съкилийникът му си легне на пода, защото няма да има легло. Точно когато изглежда, че ще удари 416, Бърдън се обръща бесен. Вместо това той удря палката в дланта си и нарежда на 416: „Връщай се в онази Дупка“. Затворник 416 сега вече знае пътя.

Бърдън блъска с юмрук вратата на Дупката, издавайки проглушаващ звук, който ехти в този тъмен килер. „Сега всеки от вас да благодари на 416 за това, че няма да имате посетители, като блъскате по вратата на Дупката и казвате «Благодаря!».“

Всеки затворник го прави: блъска с охота по вратата на килера, с изключение на 5486 — Джери, който го прави, но неохотно. Хъби-7258 е изключително гневен от този неочакван обрат на съдбата му.

За да подчертае тезата си, Хелман извлича 416 от Дупката, държейки все още двете наденици. След това еднолично провежда още едно мъчително преброяване, без дори да даде шанс на Бърдън да участва. Добрият надзирател Ландри никъде не се вижда.

Това е шансът на Хелман да разруши всякаква възможност за затворническа солидарност и да разсее потенциалното оформяне на 416 като бунтовник герой. „Сега всички ще страдате, защото този затворник отказва да направи такова просто нещо като да си изяде вечерята без никаква основателна причина. Би било различно, ако беше вегетарианец. Кажете му в лицето какво мислите за него.“ Някои казват: „Не бъди толкова глупав“, други го обвиняват, че се държи детински.

Това не е достатъчно добро за „Джон Уейн“: „Кажете му, че е «женчо»“.

Няколко от тях се подчиняват, но не и Сержанта. Като въпрос на принципи, Сержанта отказва да използва неприличен език. Сега, след като вече двама не се подчиняват на Хелман едновременно, той насочва яростта си към Сержанта, тормозейки го безмилостно: крещи му, че той е „задник“, че и по-лоши неща, и настоява той да нарече 416 „копеле“.

Жестокото преброяване продължава без почивка един час, за да спре едва когато посетителите са на вратата. Излизам в Двора и давам на надзирателите ясно да разберат, че часът за посещения трябва да се спази. Те не са доволни от това нахлуване в тяхната власт, но с нежелание отстъпват. Така или иначе ще дойде и времето след посещенията, когато те ще продължат да пречупват съпротивата на затворниците.

[1] Между другото, забелязвам, че човек, който наистина ме е видял да обсъждам въпросите на дехуманизирането на затворниците и властта на надзирателите, е адвокатът на прочутия чернокож радикален политически затворник Джордж Джексън. Получих писмо от него в един съботен следобед (21 август 1971 г.); той ме канеше за експертен свидетел от името на клиента си, който скоро щеше да бъде изправен пред съда по обвинение в убийството на надзирател в делото на „Солдад Брадърс“. Той искаше да интервюирам клиента му, който бил затворен в тъмнична килия в близкия затвор „Сан Куентин“, иронично наречен „Център за максимално приспособяване“ (може би заемка от „1984“ на Джордж Оруел). В събота събитията се съюзиха, за да ми попречат да приема тази покана, тъй като Джексън беше убит по време на предполагаемо бягство, но аз наистина силно се ангажирах в няколко по-късни съдебни процеса. Едно федерално дело обвиняваше Центъра за приспособяване като място на „жестоко и необичайно наказание“. Освен това бях експертен свидетел във второ съдебно дело, което стана известно като „Шестимата от Сан Куентин“ — дело за убийство и заговор, водено в съдебната палата на окръг Мартин — с нейните елегантни линии, проектирана от Франк Лойд Райт, представляваща почти комичен контраст на сградата на Центъра за максимално приспособяване. ↑

[2] Последната оценка на затворника. ↑

Подчиняващите се затворници имат посетители

Двама от по-послушните затворници — Хъби-7258 и Сержанта-2093, които имат близки или приятели наблизо, получават разрешение за кратко да ги видят тази вечер. Затворник 7258 е безумно щастлив, когато красивата му приятелка идва да го види. Тя му носи новини за другите им приятели, а той слуша съсредоточено, държейки с ръце главата си. През цялото време Бърдън седи над тях на масата, която ритмично удря с малката си бяла палка. (Трябваше да върнем големите тъмни палки, които бяхме заели от местното полицейско управление.) Бърдън очевидно е завладян от нейната красота и често се намесва в разговора им с въпроси и коментари.

Хъби казва на Мери-Ан, че е важно да се „опита да не пада духом, не е толкова зле тук, ако човек просто сътрудничи“. Приятелката: „Ти сътрудничиш ли?“. Затворник 7258 (смее се): „Да, те ме карат“. Бърдън се намесва: „Е, те се пробваха да бягат“. Приятелката: „Чух за това“.

Затворник 7258: „Изобщо не ми хареса остатъкът от деня. Нямаме нищо: нито легла, нито нищо“. Казва й за това, че трябва да чисти бодлите от мръсните одеяла и за други гадни задачи. Въпреки това остава оптимистичен и се усмихва, и я държи за ръка през всичките десет минути на посещението. Бърдън я ескортира навън, а затворникът се връща в самотата на килията си.

Другият затворник, който получава правото да има посетител, е Сержанта, чийто баща е дошъл. Сержанта се хвали, че напълно е овладял правилата. „Има 17 правила… Запомнил съм ги. Най-основното правило е да се подчиняваш на надзирателите.“

Таткото: „Те могат ли да ти наредят да правиш каквото и да било?“.

Сержанта: „Да. Е, почти всичко“.

Таткото: „И какво право имат да правят това?“. Той търка челото си в очевиден дистрес от тежкото положение на сина си. Това е вторият посетител, който е недвусмислено разстроен. Много прилича на майката на затворник Рич-1037, която с основание се притесняваше, имайки предвид, че той изпадна в криза на следващия ден. Въпреки това Сержанта като че ли е направен от по-солиден материал.

Сержанта: „Те отговарят за управлението на затвора“.

Таткото пита за гражданските права и тогава Бърдън се намесва — много грубо: „Той няма граждански права“.

Таткото: „Е, аз мисля, че те имат, може би…“ (Не можем да чуем ясно неговия аргумент към Бърдън, който не се страхува от този цивилен гражданин.)

Бърдън: „Хората в затвора нямат граждански права“.

Таткото (раздразнено): „Както и да е, колко дълго трябва да говорим тук?“

— Само десет минути — отговаря Бърдън.

Бащата оспорва останалото време. Бърдън се умилостивява и им дава още пет минути. Бащата би искал малко повече уединение. Това не е позволено на посетителите в този затвор — отвръща Бърдън. Таткото се разстройва още повече, но — това е забележително — и той се подчинява на правилата и приема това нарушение на правата му от дете, което играе ролята на надзирател!

Таткото пак пита за правилата и Сержанта говори за преброяванията, „физическите упражнения“, задачите и гасенето на светлините.

Таткото: „Ти очакваше ли да е така?“.

Сержанта: „Очаквах да е по-зле“.

Не вярвайки, таткото възкликва: „По-зле? Защо по-зле?“.

Бърдън отново се намесва. Бащата вече видимо е раздразнен от неговото нежелано присъствие. Надзирателят му казва, че първоначално са били девет затворника, но сега са само пет. Бащата пита защо.

Сержанта: „Двама бяха пуснати предсрочно и двама са в отделението с максимална сигурност“.[1]

Таткото: „Максимална сигурност къде?“.

Той всъщност не знае. Таткото пита защо са в „максимална сигурност“.

Сержанта: „Те имаха проблеми с дисциплината. Въпрос на диспозиции“.

Бърдън едновременно отговаря: „Защото бях лоши“.

Таткото: „Ти чувстваш ли се така, все едно си в затвор?“.

Сержанта (смее се и избягва директния отговор): „Е, никога не съм бил в затвор преди“. (Таткото се смее.)

Те са сами, когато Бърдън изтичва, за да провери силен шум отвън. Докато го няма, те говорят за изправянето на Сержанта пред комисията за предсрочно пускане, което той е сигурен, че ще получи, защото е бил най-подчиняващият се затворник досега. Той обаче има един голям проблем: „Не знам какви са критериите за предсрочното пускане на свобода“.

— Времето изтече — обявява Джеф Ландри. Бащата и синът стават, канят се да се прегърнат, но вместо това се задоволяват със здраво, мъжко ръкостискане и „Ще се видим скоро“.

[1] Имахме изслушване на Комисията по предсрочно пускане на свобода по-рано в сряда, което ще бъде представено във всички подробности в следващата глава. Тъй като никакви затворници не бяха пуснати предсрочно обаче, не съм сигурен за какво говори Сержанта освен за онези двама затворници, които бяха освободени заради крайни стресови реакции. Може би надзирателите са казали на останалата част от затворниците, че те са били пуснати предсрочно, за да поддържат надеждите им. „Максимална сигурност“ трябва да означава, че те са в Дупката. ↑

Хомофобията подава грозната си глава

Когато се връщам от вечеря набързо в студентското кафене, виждам смутителят 5704 да стои в центъра на Двора и да държи стол на главата си. Стол на главата! Хелман крещи на Сержанта, а Бърдън се намесва. Добрият затворник Джери-5486, който е почти анонимен, стои пасивно срещу стената, а 7258 прави лицеви опори. Очевидно 416 е обратно в Дупката. Хелман пита 5704 защо има стол на главата — той е бил този, който му е наредил да го носи като шапка. Затворникът отговаря хрисимо, че просто изпълнява заповеди. Той изглежда унил; цялата стара смелост като че ли се е изцедила от 5704. Бърдън му казва да не изглежда толкова глупаво и да махне стола. Тогава Бърдън блъска по вратата на Дупката с палката си. „Добре ли си прекарваш там, 416?“

Време е Хелман да поеме ролята на режисьор в тазвечерната пиеса. Той буквално избутва Бърдън. (Никакъв знак от Добрия надзирател Джеф Ландри в Двора след посещенията.)

„Докато държите ръцете си във въздуха, 7258, защо ти не изиграеш Франкенщайн; 2093, ти може да си годеницата на Франкенщайн, ти застани точно тук“.

„Ти иди там“ — казва той на Сержанта.

Сержанта пита дали трябва да го изиграе.

„Разбира се, че трябва да го изиграеш. Ти ще си годеницата на Франкенщайн; 7258, ти ще си Франкенщайн. Искам да вървиш ей там така, както ходи Франкенщайн, и да кажеш, че обичаш 2093“.

Докато 7258 върви към годеницата си, Бърдън го спира рязко.

„Това не е походка на Франкенщайн. Не искахме да вървиш така, както ти си вървиш“.

Хелман много агресивно сграбчва Хъби-7258 за ръката, дърпа го и го кара да върви точно така, както ходи Франкенщайн.

Затворник 7258: „Обичам те, 2093“.

— Доближи се! Доближи се! — вика Бърдън.

Затворник 7258 сега е на сантиметри от Сержанта. „Обичам те, 2093“.

Хелман ги бута един към друг, сложил ръцете си на гърбовете им, докато телата им се докоснат.

Отново Хъби-Франкенщайн-7258 казва: „Обичам те, 2093“. Хелман мъмри Сержанта заради усмивката. „Казах ли ти, че може да се усмихваш? Това не е смешно. Лягай долу и прави десет лицеви опори!“

Ръцете на затворник 7258 все още са протегнати пред него, опрени на стената, престилката му се вдига и разкрива част от гениталиите му. На Сержанта е наредено да каже на другия затворник Джери-5486, че го обича; той с нежелание се подчинява.

— Е, не е ли мило това? Не е ли мило? — подиграва се Бърдън. Хелман сега се изправя пред лицето на 5486.

— Усмихваш ли се? Може би ти също го обичаш. Ще отидеш ли ей там и да му го кажеш?

Джери-5486 го прави без двоумение, но казва тихо: „2093, обичам те“.

Хелман скача от затворник на затворник с вербалните си атаки.

— Свали си ръцете, 7258. Затова смърдиш толкова.

— Сега всички вие, смърдящи затворници, клякайте на пода, ще играете на прескочикобила.

Те започват да играят, но имат трудности, защото налъмите им падат, а престилките им се развяват и разкриват гениталиите им, докато те прескачат прегърбените тела на техните приятели. Не могат да го направят както трябва и Бърдън като че ли се чувства малко неловко от тази игра. Може би възприема действието като твърде сексуално или твърде хомосексуално за вкуса си. Хелман опростява играта и нарежда само 2093 и 5704 да играят заедно. Те продължават да се опитват да играят на прескочикобила, докато Бърдън тихо мърмори.

Хомоеротичната игра има перверзно въздействие върху Хелман.

— Така го правят кучетата, нали? Нали така го правят кучетата? Той е напълно готов, нали, седи зад тебе, като кучетата? Защо не го направите като кучетата?

Когато високият затворник Пол-5704 ни запозна с оплакванията, че надзирателите тормозят затворниците, се обзалагам, че председателят на Комисията на Станфордския общински затвор по оплакванията на затворниците изобщо не си е представял, че обидният тормоз на надзирателите ще падне до това ниво. Очевидно е разстроен и казва на Джон Уейн, че това, което той иска от него, ще е „малко покварено“.

Хелман приема тази забележка като шамар в лицето: „Аз мисля, че и лицето ти е малко покварено. Защо просто не скачаш на прескочикобила и не си затвориш устата“.

Джеф Ландри се появява на сцената, застанал точно зад 5704, и наблюдава всичко. Той видимо се интересува от обрата на нещата, но държи ръцете си в джобовете, за да поддържа неутралитета си и позата на безразличие. Не носи своите засилващи анонимността слънчеви очила, макар че главният надзирател му каза да го прави.

— Съжалявам, че обиждам прекрасната същност на този чувствителен затворник — казва Хелман подигравателно.

Бърдън успява да сложи край на тази игра, която намира за безвкусна от самото начало: „Уморен съм от тази игра, това е нелепо“. Те се връщат към по-традиционна игра — преброяването.

Сержанта разкрива нова нравствена идентичност

Хелман е отегчен. Върви нагоре-надолу по редицата от изтощени затворници. Внезапно той се завърта и насочва гнева си към Сержанта: „Защо си такъв гъзолизец?“.

— Не знам, сър.

— Защо толкова много се опитваш да се подчиняваш?

Сержанта не се страхува от него и играе играта: „В природата ми е да се подчинявам, г-н Надзирател“.

— Ти си лъжец. Ти си смрадлив лъжец.

— Щом казвате така, г-н Надзирател.

Хелман става още по-нецензурен, може би възбуден от предишните сексуални игри: „Ами ако ти кажа да легнеш на пода и да чукаш пода, какво ще правиш тогава?“.

— Ще ви кажа, че не знам как, г-н Надзирател.

— Ами ако ти кажа да дойдеш тук и да удариш приятеля си 5704 в лицето колкото се може по-силно?

Сержанта държи на своето: „Страхувам се, че няма да съм способен да направя това, г-н Надзирател“.

Хелман изпуфтява и се обръща, само за да се завърти отново и да се насочи към нова жертва. Докато отваря вратата на Дупката, той като рекламно лице на карнавал изкрещява: „Имам тук по нещо за всеки. Защо не погледнете този мъж? Затворник 416, стой тук и не мърдай!“.

Затворник 416 премига срещу светлината, докато събралите се затворници и надзирателите го гледат. Той държи по една наденица във всяка ръка!

Бърдън: „И как така ти държиш надениците си, 416?“

— Той не ги ял още — казва Хелман, а обикновено добрата му граматика изневерява, когато стане по-емоционален. — А вие знаете какво означава това за вас, останалите?

Затворниците отговарят с разбиране отрицателно: „Няма одеяло довечера“. „Точно така, това означава, че довечера за вас няма да има одеяла! Елате тук един по един и се опитайте да кажете нещо на 416, за да го накарате да изяде тези наденици. Да започнем с теб, 5486“.

Затворникът отива до вратата, поглежда 416 в очите и му казва кротко: „Изяж тези наденици ако искаш, 416“.

— Това със сигурност е кофти начин да му кажеш да направи нещо, 5486 — Бърдън го смъмря. — Предполагам, че ти не искаш одеялото си довечера. Следващият, 7258, ти му кажи.

За разлика от първия затворник в редицата, 7258 крещи на затворника-бунтар: „Изяж си надениците, 416, или ще ти сритам задника!“.

Хелман е доволен от изразяването на враждебността на затворника и се ухилва до ушите. „Ха, това е по-добро! 5486, ти ела тук и го направи отново. Кажи му, че ще му сриташ задника, ако не изяде тия наденици“.

Той хрисимо се подчинява. „2093, ела тук и му кажи, че ще му сриташ задника“.

Сержанта прави трогателно изказване: „Съжалявам, сър, няма да използвам сквернословие срещу друго човешко същество“.

— Точно срещу какво възразяваш?

— Възразявам срещу думата, която използвахте.

Хелман се опитва да го накара да каже „задник“, но номерата му не действат.

— Коя дума? „Сритвам“? Не желаеш да кажеш „сритвам“ това ли е? Тогава за какво, по дяволите, говориш?

Сержанта се опитва да се изясни, но Хелман го срязва: Дадох ти заповед! Хелман започва да се фрустрира от отказа на Сержанта да изпълнява заповедите му. За пръв път видимо безмисловният робот е показал, че има гръбнак и душа. „Сега ела тук и му кажи това, което ти казах да му кажеш!“

Сержанта продължава да се извинява, но остава непоколебим. „Съжалявам, г-н Надзирател. Не съм способен да го направя.“

— Ха, не си способен да имаш легло довечера, това ли искаш да ми кажеш?

Защитавайки позицията си, Сержанта изяснява ценностите си: „Бих предпочел да мина без легло, отколкото да кажа това, г-н Надзирател“.

Хелман е изпушил. Крачи няколко крачки и след това се връща при Сержанта, сякаш ще го удари заради неподчинение пред цялата аудитория.

Добрият надзирател Джеф Ландри надушва изригването и предлага компромис: „Иди и кажи, че ще го ритнеш по задните части тогава“.

— Да, г-н Надзирател — казва Сержанта. След това отива до Дупката и казва на 416: „Изяж си надениците, или ще те ритна по задните части“.

Ландри пита: „Наистина ли го мислиш?“

— Да… не, г-н Надзирател. Съжалявам, не го мисля.

Бърдън пита защо лъже.

— Направих това, което надзирателят ми нареди, сър.

Хелман се впуска в защита на колегата си: „Той не ти нареди да лъжеш“. Бърдън осъзнава, че Сержанта надделява, като се придържа неотклонно към нравствените си принципи и че това може да има ефект върху другите. Той сръчно преобръща нещата: „Никой не иска от теб да лъжеш тук, 2093. Е, защо не полежиш малко на земята“.

Кара Сержанта да легне на пода с лицето надолу и с разперени ръце.

— Сега започни да правиш няколко лицеви опори от тази позиция.

Хелман се присъединява: „5704, ти иди там и седни на гърба му“.

След още инструкции от Хелман как трябва да прави лицеви опори от тази позиция Сержанта е достатъчно силен, за да ги направи.

— И не му помагай. Сега направи лицева опора. 5486, и ти седни на гърба му, гледайки в другата посока. — Той се двоуми. — Хайде, на гърба му веднага! — Той се подчинява.

Заедно надзирателите принуждават Сержанта да прави лицеви опори с двамата затворници — 5486 и 5704 — на гърба си (те го правят без никакво двоумение). Сержанта се бори с всички сили и с гордостта си, за да направи цикъла от лицеви опори.

Той се напряга, за да се вдигне от пода, но след това пада под тежестта на този човешки товар. Дяволското дуо избухва в смях, присмивайки се на Сержанта. Те не са приключили с унижаването на Сержанта, но упоритата съпротива на 416 срещу изяждането на надениците е с по-големи непосредствени последици за тези надзиратели. Хелман казва напевно: „Просто не разбирам едно за тези наденици, 416. Не разбирам как може да правим толкова много преброявания и да имаме толкова много добри моменти, да го правим толкова възпитано, а тази вечер се прецакваме. Защо е така?“.

Докато Хелман търси прост отговор, Бърдън тихо говори с 416 за надениците, опитвайки друга мека тактика: „Вкусни ли са? Мммм; знам, че ще ги харесаш, след като ги вкусиш“.

Хелман повтаря въпроса си на по-висок глас, в случай че някой още не го е чул: „Защо имаме толкова много добри преброявания и след това ти се опитваш да прецакаш всичко тази вечер?“

Докато Хелман върви по редицата в търсене на експлицитен отговор, 7258 отговаря: „Не знам. Предполагам, че ние сме просто копелета, г-н Надзирател“.

Сержанта отговаря: „Наистина не знам, г-н Надзирател“.

Хелман се възползва от още една възможност да си го върне на Сержанта за неговото по-ранно победно подчиняване: „Ти копеле ли си?“.

— Щом казвате така, г-н Надзирател.

— Щом аз казвам? Искам ти да го кажеш.

Сержанта е твърд: „Съжалявам, сър, възразявам срещу използването на този език, сър. Не мога да го кажа“.

Бърдън се намесва: „Току-що каза, че не можеш да кажеш такива работи на други човешки същества, 2093. Това обаче е различен въпрос. Ти не можеш да го кажеш и на себе си?“.

Сержанта контрира: „Аз смятам себе си за човешко същество, сър“.

Бърдън: „Ти смяташ себе си за друго човешко същество?“

Сержанта: „Изказах мнението, че не мога да го кажа на друго човешко същество“.

Бърдън: „И това включва теб?“

Сержанта отговаря с равен, премерен глас и по внимателно формулиран начин, сякаш участва в университетски дебати, и в тази ситуация, в която е бил обект на такова малтретиране, заявява: „Твърдението първоначално не включваше мен, сър. Не бих си помислил да го кажа за мен. Причината е, че аз бих…“ Въздъхва и след това се отклонява, мънкайки и превръщайки се в емоционално тормозен човек.

Хелман: „Е, това означава, че ти си копеле, не си ли?“

Сержанта: „Не, г-н…“

Хелман: „Да, така е!“

Сержанта: „Да, щом казвате така, г-н Надзирател“.

Бърдън: „Ти ще казваш много гадни работи за майка си, точно това ще правиш, 2093“.

Бърдън очевидно иска част от славата, но Хелман желае да управлява играта лично и не харесва намесата на приятеля си.

Хелман: „Какво ще си? Какво ще си? Ще бъдеш ли копеле?“

Сержанта: „Да, г-н Надзирател“.

Хелман: „Е, нека чуя ти да го кажеш“.

Сержанта: „Съжалявам, сър. Няма да го кажа“.

Хелман: „И защо, по дяволите, няма да го кажеш?“

Сержанта: „Защото не използвам никакъв нецензурен език“.

Хелман: „Е, защо го приложи към себе си? Какво си ти?“

Сержанта: „Аз съм това, което вие поискате, г-н Надзирател.“

Хелман: „Е, ако го кажеш, ако кажеш, че си копеле — искаш ли да знаеш нещо, — тогава просто ще докажеш моята теза. Че си копеле. Ти го казваш. Тогава защо не го кажеш?“

Сержанта: „Съжалявам, сър, няма да го кажа“.

Хелман чувства, че е загубил още едно предизвикателство и се връща към тактиката „Разделяй и владей“, която се е оказала толкова ефективна преди: „Сега, момчета, искате добре да поспите тази нощ, нали?“

Те всички отговарят: „Да, сър!“.

Хелман: „Ами аз мисля, че ще почакаме малко, за да дадем възможност на 2093 да помисли точно какво копеле е. И тогава той може би ще ни каже, че мисли така“. (Това е неочаквана властова борба между най-контролиращия, жаден за власт надзирател и затворника, който досега е бил напълно подчиняващ се — дотолкова, че е осмиван като „Сержанта“, когото повечето затворници и надзиратели не харесват, тъй като всички са го смятали просто за военен робот. Той доказва, че има друг достоен за възхищение аспект на характера си: той е човек на принципите.)

Сержанта: „Мисля, че сте напълно точен да ме осъждате, г-н Надзирател“.

Хелман: „О, знам го“.

Сержанта: „Не мога обаче да кажа думата, г-н Надзирател“.

Хелман: „Да кажеш какво?“

Сержанта: „Няма да кажа — в какъвто и да е смисъл — думата «копеле».“

Звънци, свирки, топове, звучи парадна музика.

Бърдън крещи от необуздана радост: „Той я каза!“.

Хелман: „Е, слава на Бога! Да, наистина! Той ли каза това, 5704?“

Затворник 5704: „Да, каза го, г-н Надзирател“.

Хелман: „Вярвам, че имаме победител“.

Бърдън: „Тези момчета може дори да стигнат до леглото тази вечер, кой знае?“

Недоволен да е спечелил само частична победа, Хелман иска да демонстрира произволната власт, която има. „Само заради псуването, 2093, лягаш на пода и правиш десет лицеви опори“.

Сержанта: „Благодаря, г-н Надзирател“, казва той, докато изпълнява идеално лицевите опори независимо от изтощението си.

Бърдън, разстроен, че Сержанта продължава да изпълнява опорите толкова добре, осмива дори идеалните лицеви опори: „2093, къде си мислиш, че се намираш? Новобрански лагер?“.

Сега безгрижният Джеф Ландри се намесва от стола, където се излежава през последния час: „Направи още десет“. За зрителите добавя: „Вие, останалите, мислите ли, че това са добри лицеви опори?“.

Те отговарят: „Да, добри са“.

Големият Ландри прави странна демонстрация на власт, може би за да се увери, че все още я притежава в очите на затворниците: „Хм, бъркате. 2093, направи още пет“.

Разказа на Сержанта за тази конфронтация е формулиран в любопитно безличен стил:

Надзирателят ми нареди да нарека друг затворник „копеле“, а и себе си да нарека така. Първото никога не бих могъл да направя, второто би породило логически парадокс, отричайки валидността на първото. Той започна, както прави винаги преди „наказанията“, с намек в интонацията си, че другите ще бъдат наказани за моите действия. За да избегна тяхното наказание и да избегна да се подчиня на заповедта, реагирах така, че да реша и двете, като казах: „Няма да използвам думата «копеле» по никакъв смислен начин“ — давайки на него и на себе си изход.[1]

Сержанта се оформя като сериозен човек на принципите, а не сляпо подчиняващата се крастава жаба, както изглеждаше по-рано. След това той ни казва нещо интересно за нагласата, която е приел като затворник в тази среда:

Когато влязох в затвора, реших да се държа максимално близко до това, кой съм. Моята философия за затвора не беше да предизвиквам или да утежнявам деградацията на характера от страна на събратята затворници или на мен самия, и да избягвам да причинявам на някой друг наказания с моите действия.

[1] Последната оценка на затворника. ↑

Силата на символизма на надениците

Защо тези две съсухрени, мръсни наденици ставаха толкова важни? За затворник 416 те представляват предизвикателство към зла система чрез правенето на нещо, което той може да контролира и не може да бъде принуден да върши нещо, което не иска. Правейки това, той парира доминацията на надзирателя. За надзирателите отказът на 416 да изяде надениците представлява тежко нарушение на правилото, че затворниците трябва да се хранят — и то единствено и само — в определеното за това време. Това правило беше въведено, така че затворниците да не искат и да не получават храна по друго време освен през трите периода за това по график. Същевременно това правило сега е разширено, за да включва властта на надзирателите да принуждават затворниците да се хранят винаги когато им се сервира. Отказът да се хранят се е превърнал в акт на неподчинение, което те няма да толерират, защото той може да задейства допълнително оспорване на тяхната власт от другите, които досега са заменили бунта с покорност.

За другите затворници отказът на 416 да се превие би трябвало да се възприема като героичен жест. Той можеше да ги обедини около него, за да заемат колективна позиция срещу продължаващото и ескалиращо грубиянско отношение на надзирателите към тях. Стратегическият проблем е, че 416 не сподели първо плана си с другите, за да ги привлече на своя страна чрез разбирането на значимостта на неговото несъгласие. Неговото решение да започне гладна стачка беше лично и следователно не ангажираше „колегите“ му. Чувствайки слабата социална позиция на 416 в затвора като новия затворник, който не е страдал толкова, колкото останалите, надзирателите интуитивно се заеха да го поставят в рамката на „смутител“, чийто инат ще доведе единствено до наказание или загуба на привилегии от останалите. Те освен това характеризират гладната му стачка като егоистичен акт, защото той не се интересува, че тя ще елиминира привилегията на затворниците да имат посетители. Същевременно затворниците би трябвало да видят, че именно надзирателите са тези, които установяват тази произволна нелогичност между изяждането на надениците и тяхната възможност да имат посетители.

След като беше пренебрегнал противопоставянето на Сержанта, Хелман се обръща към неговата кльощава Немезида — затворник 416. Нарежда му да излезе от Дупката и да направи 15 лицеви опори: „Само за мен и истински бързо“.

Затворник 416 ляга на пода и започва да прави лицевите опори. Същевременно той е толкова слаб и толкова дезориентиран, че това съвсем не са лицеви опори. Той просто повдига задните си части.

Хелман не може да повярва на това, което вижда. „Какво прави той?“ — крещи с невярващ глас.

„Разхожда си задника насам-натам“ — отвръща Бърдън.

Ландри се събужда от латентното си състояние и добавя: „Ние му казахме да прави лицеви опори“.

Хелман крещи: „Това лицеви опори ли са, 5486?“.

Затворникът отговаря: „Така предполагам, г-н Надзирател“.

„Няма начин. Това не са лицеви опори“.

Джери-5486 е съгласен: „Щом казвате така, това не са лицеви опори, г-н Надзирател“.

Бърдън се намесва: „Той си размята задника, нали, 2093?“

Сержанта кротко се съгласява: „Щом казвате така, г-н Надзирател“.

Бърдън: „Какво прави тоя?“

Затворник 5486 се подчинява: „Размята си задника“.

Хелман кара Пол-5704 да демонстрира начин да прави добри лицеви опори за назидание на 416.

„Виждаш ли това, 416? Той не си размята задника. Той не чука дупка в земята. Сега го направи както трябва!“

Затворник 416 се опитва да имитира 5704, но не може, защото просто няма достатъчно сили. Бърдън добавя подлото си наблюдение: „Не можеш ли да държиш тялото си изправено, докато правиш това, 416? Изглеждаш така, все едно си на влакче на ужасите или нещо такова“.

Хелман рядко използва физическа агресия. Той предпочита вместо това да доминира вербално, саркастично и с изобретателни садистични игри. Той винаги осъзнава точната свобода, която му е дадена от ролята му на надзирател — може да импровизира, но не трябва да губи контрол върху себе си. Същевременно предизвикателствата тази вечер са го завладели. Той стои до затворник 416, който лежи на земята в поза за лицеви опори, и му нарежда да прави бавни лицеви опори. Хелман след това слага крака си на гърба на 416, когато той се повдига на ръце, и го натиска силно надолу, докато се спуска към пода. Другите изглеждат изненадани от това физическо малтретиране. След две лицеви опори юначагата надзирател вдига крака си от гърба на затворника и му нарежда да се върне в Дупката, затръшва вратата със силен трясък и я заключва.

Докато гледам това, си спомням затворнически рисунки на нацистки пазачи в Аушвиц да правят същото: да стъпват на гърбовете на затворник, докато той прави лицеви опори.

„Самодоволен, благочестив задник“

Бърдън крещи на затворник 416 през вратата на Дупката: „Ти не ядеш и няма да имаш кой знае каква енергия, 416“. (Подозирам, че Бърдън започва да съжалява за бремето на това хилаво малко дете.)

Сега е време за надмощието на надзирател Хелман. Той изнася минипроповед: „Надявам се, че вие, момчета, си вземате пример тук. Няма причина да не се подчинявате на заповедите. Не съм ви заповядал нищо, на което да не можете да се подчините. Няма причина да обиждам когото и да било. Вие не сте тук за това, че сте примерни граждани, нали знаете. Цялото това самодоволно глупаво държание ме кара да повърна. Може да го прекратите веднага“.

Той пита Сержанта за оценка на кратката му реч и Сержанта отговаря: „Мисля, че изнесохте хубава реч, г-н Надзирател“.

Доближавайки се до лицето му, Хелман се връща към атаките срещу Сержанта: „Мислиш си, че си самодоволен, благочестив задник?“.

Сержанта отговаря: „Ако искате да мислите така“.

— Ами помисли за това. Ти си самодоволен, благочестив задник.

Пак сме в не толкова весел цикъл, след като Сержанта отговаря: „Ще бъда такъв, ако така искате, г-н Надзирател“.

— Не искам да бъдеш — ти просто си такъв.

— Както кажете, г-н Надзирател.

Хелман отново върви насам-натам пред редицата, отчаяно търсещ одобрение, и всеки затворник се съгласява с него.

— Той е самодоволен, благочестив задник.

— Самодоволен, благочестив задник, г-н Надзирател.

— Да, самодоволен, благочестив задник.

Очарован, че поне този малък свят разглежда нещата като него, Хелман казва на Сержанта: „Съжалявам, но сме четирима на един. Губиш“.

Сержанта отговаря, че всичко, което има значение, е какво той самият мисли за себе си.

— Е, ако мислиш нещо друго, тогава смятам, че много сериозно си загазил. Защото ти всъщност не си в контакт с това, което е реално, а реалността, в която ти живееш, е само лъжлива — точно това правиш. Гади ми се от теб, 2093.

— Съжалявам, г-н Надзирател.

— Ти си такова самодоволно, благочестиво копеле, че ми иде да повърна.

— Съжалявам, ако ви карам да се чувствате така, г-н Надзирател. — Бърдън кара Сержанта да се наведе, без да мърда, и да докосне пръстите си, така че да не му се налага да вижда лицето му отново.

„Кажи «Благодаря!», 416!“

Последното, което Хелман трябва да постигне в тази битка срещу другата страна, е да смаже всяко съчувствие, което може да се развива сред затворниците към тъжния случай на 416.

— За съжаление всички трябва да страдаме, защото някои хора просто нямат достатъчно ум в главата си. Имате тук добър приятел [докато блъска по вратата на Дупката]. Той ще се погрижи да не получите одеяла довечера.

Хелман обединява бремето си с това на затворниците срещу техния общ враг номер 416, който ще им навреди с глупавата си гладна стачка.

Бърдън и Хелман подреждат четиримата затворници и ги насърчават да кажат „Благодаря“ на своя колега затворник 416, който седи в тъмната, претъпкана Дупка. Всеки го прави, когато му дойде редът.

— Защо не благодарите всички на 416 за това?

Всички рецитират: „Благодаря, 416“.

Дори и това обаче не е достатъчно за дяволското дуо. Хелман им заповядва: „Сега елате тук, до вратата. Искам да му благодарите с вашите юмруци по вратата“.

Те го правят един по един, блъскайки по вратата, докато рецитират: „Благодаря, 416“. Междувременно те го правят и висок, резониращ шум бумти в цялата Дупка, за да ужаси допълнително горкия 416, който е сам там.

Бърдън: „Това е начинът, с истински дух“.

(Трудно е да се определи степента, до която другите затворници са гневни на 416, че е причината за тези ненужни ядове, или просто изпълняват заповеди, или индиректно вентилират собствените си фрустрация и ярост от малтретирането на надзирателите.)

Хелман им показва как да блъскат наистина усилено върху вратата, по няколко пъти за повече ефект. Сержанта е последен и изненадващо се подчинява смирено. Когато приключва, Бърдън го сграбчва за раменете и го блъска силно срещу стената. След това заповядва на другите затворници да се върнат в килиите си и казва на главния оперативен надзирател: „Те са готови за угасване на светлината, надзирател“.

Сделката с мръсното одеяло

Спомнете си класическия южняшки затворнически филм Cool Hand Luke („Непокорният Люк“), от който заех идеята, че надзирателите и персоналът трябва да носят сребърни огледални слънчеви очила, за да се създаде чувство на анонимност. Тази вечер надзирател Хелман ще импровизира сценарий, който може да съперничи на най-доброто, което сценаристът би могъл да създаде в оформянето на природата на затворническите власти. Той изиграва творчески зла сцена, която демонстрира, че властта му може да създава произволна реалност, като осигурява на затворниците илюзията за избор кой от „колегите им“ да бъде наказан.

Светлините са изгасени, затворниците са в килиите си, а 416 е в Дупката. Зловеща тишина се настанява в Двора. Хелман се плъзга върху масата, която е между Дупката и нашия пост за наблюдение, зад който записваме тези събития, позволявайки си да имаме поглед по-отблизо към разгръщащата се драма. Когато главният надзирател през нощната смяна се навежда към стената с кръстосани крака като Буда в поза лотос, а едната му ръка виси между краката му, а другата си почива на масата, Хелман е портрет на властта в покой. Той движи бавно главата си на двете страни. Забелязваме дългите му бакенбарди надолу по бузите. Облизва дебелите си устни, докато избира внимателно думите си и ги изговаря с подчертан южняшки провлечен говор.

Човекът е измислил нов макиавелиански план. Той излага условията си за освобождаването на 416 от Дупката. Не от него зависи да реши да държи размирника в Дупката цяла нощ; по-скоро той кани всички тях — събратята му затворници — да вземат това решение: трябва ли 416 да бъде освободен сега, или трябва да гние в Дупката цяла нощ?

Точно тогава любезният надзирател Джеф Ландри влиза бавно в Двора. С ръста си от 1,90 м и тегло 84 кг той е най-едрият от всички надзиратели или затворници. Както обикновено, той държи цигара в едната си ръка, другата му е в джоба, а слънчевите очила подозрително отсъстват. Отива в центъра на действието, спира, изглежда дистресиран, гримасничи, сякаш аха-аха ще се намеси, но не прави нищо, освен пасивно да наблюдава Джон Уейн да продължава с шоуто си.

— Сега, има няколко начина да направите това в зависимост от онова, което вие искате да правите. Е, ако 416 не желае да си изяде надениците, може да ми дадете одеялата си и да спите на голите матраци. Или ако искате да запазите одеялата си, 416 ще остане там още един ден. Какво избирате?

— Аз ще си запазя одеялото, г-н Надзирател — извиква незабавно 7258. (Хъби няма за какво да използва 416.)

— А вие там?

— Ще си запазя одеялото — казва Пол-5704, нашият бивш лидер на бунтарите.

— А ти, 5486?

Отказвайки да се поддаде на социалния натиск, 5486 демонстрира съчувствие към тъжния 416, като предлага да се откаже от одеялото си, така че да не се налага 416 да остава още един ден в Дупката.

Бърдън му крещи: „Ние не искаме твоето одеяло!“

— Е, момчета, ще трябва да вземете някакво решение тук.

Бърдън, който е приел позата на наперена малка властна фигура с ръце на хълбоците, размахва палката си колкото се може по-често и върви напред-назад покрай всяка килия. Обръща се към сержанта в неговата килия и го пита: „Ти какво мислиш за това?“.

Изненадващо Сержанта слиза от нравствения си пиедестал, който вече изглежда ограничен само до въздържането от псувни, и обявява: „Ако другите двама искат да запазят одеялата си, и аз ще запазя моето“. Това се оказва критично важният вот, който накланя везните.

Бърдън възкликва: „Имаме трима на един“.

Хелман повтаря съобщението високо и ясно, така че всички да могат да го чуят.

„Имаме трима на един“. Докато се приплъзва от масата, шефът крещи към Дупката: „416, ти ще седиш там известно време, така че свиквай!“[1]

Хелман напуска двора с важна походка, Бърдън прилежно го следва, а Ландри неохотно е трети и последен. Спечелена е очевидна победа в безкрайната битка на властта на надзирателите срещу организираната затворническа съпротива. И наистина, това беше нощ след труден ден за надзирателите, но сега те могат да се наслаждават на сладкия вкус на победата в тази битка на воли и остроумие.

[1] Когато пускам отново записа на тази сцена, внезапно осъзнавам, че този надзирател, който разиграва собствения си вариант на ролята, направена известна от Стротър Мартин като жестокия надзирател в Cool Hand Luke („Непокорният Люк“), всъщност изглежда и се движи повече като актьора Пауърс Бут, който играе прословутия преподобен Джим Джоунс във филма Guyana Tragedy („Гвианска трагедия“). Тази чудовищна трагедия ще се случи само шест години по-късно. Cool Hand Luke („Непокорният Люк“) (1967), сценарий Дон Пиърс, режисьор Стюарт Розенбърг, в ролята на Люк Джаксън — Пол Нюман. Guyana Tragedy (1980) („Гвианска трагедия“) е режисиран от Уилям Греъм. ↑

7. Властта на предсрочното пускане на свобода

Технически казано, нашият Станфордски затвор беше по-скоро като общински арест, пълен с група юноши, които са задържани преди съдебното дело след техния масов арест в неделя сутринта от градската полиция на Пало Алто. Очевидно не беше определена никаква дата за съдебен процес за никого от тези младежи, играещи ролята на престъпници, и никой от тях нямаше адвокат. Въпреки това, следвайки съветите на капелана на затвора отец Макдърмът, майката на един от затворниците се беше заела да осигури адвокат на сина си. След среща на целия състав с главния надзирател Дейвид Джафи и „психологическите консултанти“ — докторантите Крейг Хейни и Кърт Банкс — решихме да включим изслушване пред Комисия по предсрочното пускане на свобода, макар че това не би се случило в такъв ранен етап от наказателноправния процес.

Това щеше да осигури възможност да наблюдаваме как всеки затворник се справя с неочакваната възможност да бъде освободен от затвора. Досега всеки затворник беше само отделен актьор сред ансамбъл от играчи. Чрез провеждането на това изслушване в стая извън „затвора“ затворниците щяха да получат известен отдих от своите потискащо тесни килии в мазето. Можеше да се почувстват по-свободни да изразят нагласите и чувствата си в тази нова среда, която щеше да включва персонал, който не е пряко свързан с този в затвора. Процедурата освен това увеличаваше формалността на нашето затворническо преживяване. Подобно на вечерите за посещения, посещението на затворническия капелан и очакваната визита на обществения защитник, изслушването от комисията по предсрочното освобождаване придаваше достоверност на затворническото преживяване. И накрая, исках да видя как нашият затворнически консултант Карло Прескот ще изиграе ролята си на шеф на Комисията по предсрочно освобождаване към Станфордския общински затвор. Както казах, Карло се беше провалил на редица изслушвания пред комисии за предсрочно пускане на свобода през изминалите 17 години и едва наскоро беше получил доживотно освобождаване за „излежаване на по-голямата част от присъдата“ за неговия въоръжен обир. Ще бъде ли състрадателен и ще заеме ли страната на затворниците като човек, който е бил на тяхното място и се е молил за предсрочно освобождаване?

Окованите във вериги затворници от СЗЕ с качулки на главата очакват изслушване от Борда по условното освобождаване

Изслушванията пред Комисията за предсрочно освобождаване се провеждаха на първия етаж на катедрата по психология към Станфордския университет, в моята лаборатория — голяма стая с мокет, която даваше възможност за скрито видеозаписване и наблюдение през специално създадено едностранно огледало. Четиримата членове на Комисията седяха около шестоъгълна маса. Карло седна на челното място до Крейг Хейни от едната му страна, а от другата беше докторант и една секретарка — и двамата не знаеха много за нашето изследване и ни помагаха като услуга. Кърт Банкс щеше да изпълнява ролята на квестор и да прехвърля всеки затворник от затвора, където командваха надзирателите, към комисията за изслушване. Аз щях да записвам на видео от съседната стая ставащото.

От останалите осем затворника в сряда сутринта след освобождаването на 8612, четирима се смятаха за потенциално имащи право на предсрочно освобождаване от персонала въз основа на по принцип доброто им поведение. Те получиха възможност да поискат изслушване на техния случай и бяха написали официални молби, обяснявайки защо смятат, че заслужават да бъдат предсрочно освободени на този етап. Някои от другите щяха да бъдат изслушани в друг ден. Надзирателите обаче настояваха, че затворник 416 не трябва да получава такава възможност заради непрекъснатото нарушаване на Правило 2: „Затворниците трябва да се хранят в специалното време за хранене и само тогава“.

Възможност да си възвърнат свободата

Надзирателите от дневната смяна подреждат тази група от четирима затворници в Двора, както го правят редовно по време на последното ходене до тоалетна за през нощта. Веригата на крака на един от затворниците е закачена за тази на следващия, а на главите им са поставени големи книжни торби, така че да не знаят колко далече е от двора на затвора до мястото на изслушванията или къде е разположена сградата. Накарани са да седнат на пейка в коридора пред стаята на Комисията по предсрочното освобождаване. Веригите от краката им са махнати, но те седят неподвижно с белезници и с торбите на главата, докато Кърт Банкс не излезе от стаята, за да извика всеки от тях с номера му.

Кърт, квесторът на Комисията, чете изявлението на затворника, с което иска предсрочно освобождаване, следвано от противоположно изявление от някой от надзирателите, с което се иска да му се откаже. Ескортира всеки да седне вдясно от Карло, който поема нещата от този момент нататък. Редът на изслушване е затворник Джим-4325, затворник Глен-3401, затворник Рич-1037 и накрая затворник Хъби-7258. След като всеки е получил времето си пред комисията, е връщан на пейката в коридора, слагани са му белезниците и торбата на главата, докато не приключи цялата сесия и всички затворници се върнат в затвора в мазето.

Преди да влезе първият затворник, докато проверявам качеството на видеозаписа, старият професионалист Карло започва да образова новаците в Комисията на някои основни факти от реалността на тези комисии. (Вж. Бележките за неговия монолог[1].) Кърт Банкс, чувствайки, че Карло загрява за една от най-дългите речи, които е чувал твърде често по време на нашия курс в лятното училище, казва авторитетно: „Да започваме, времето напредва“.

[1] Карло Прескот започна деня със следния монолог пред другите членове на Комисията: „Комисиите за предсрочно освобождаване са известни с това, че отказват на идеални кандидати за такова освобождаване, т.е. хора, които се изправят пред комисията, след като са ходили на училище, на терапия, на консултиране. Те отказват на този човек, защото е беден, защото има многократни нарушения, защото кварталът, от който произлиза, не му осигурява никаква подкрепа, защото родителите му са мъртви, защото няма никакви доходи, просто защото не харесват лицето му или защото е прострелял пръста на полицай. След това вземат някакъв човек, който е идеалният затворник, който никога не е създавал никакви неприятности… идеалният затворник — и му отказват три, четири, пет и шест пъти. Млади деца, които е най-вероятно да се върнат в затвора, които е най-вероятно да са напълно оформени и объркани от затворническата среда, че никога няма да влязат отново в обществото, се освобождават много по-бързо, отколкото хора, които действат естествено, които никога не се забъркват в неприятности и могат да успеят да крадат или да живеят нечестно, така че да стоят извън затвора. Е, това звучи налудно, но се свежда до това: затворът е голям бизнес. Затворите имат нужда от затворници. Хората, които влизат в затвора и си подредят главата, не се връщат в затвора, има твърде много работи, които могат да вършат. Но тези, които влизат с неопределени присъди… когато им кажеш [като Комисия по предсрочното освобождаване]: «Имам голяма свобода на действие, за да играя игри», казваш на практика, че Комисията по предсрочното освобождаване не трябва да гледа най-очевидните обстоятелства, които са…“. ↑

Затворник 4325 пледира „Невиновен“

Затворник Джим-4325 е ескортиран в стаята; белезниците му са свалени и му е предложен стол. Той е едър, як мъж. Карло го предизвиква на мига: „Защо си в затвора? Какво пледираш?“. Затворникът отговаря с цялата полагаща се сериозност: „Сър, обвинен съм в нападение със смъртоносно оръжие. Аз обаче искам да пледирам «Невиновен» по това обвинение“.[1]

— Невиновен? — Карло се преструва на изненадан. — Значи внушаваш, че полицаите, които са те арестували, не са знаели какво правят, че има някаква грешка, някакво объркване? Това са хората, които са били обучени да налагат закона и вероятно имат дългогодишен опит, та те са били склонни да приберат теб от цялото население на Пало Алто и не знаят за какво говорят, съзнанието им е объркано за това, което са направили? С други думи, те са лъжци — това ли казваш: че са лъжци?

Затворник 4325: „Не казвам, че са лъжци, трябва да има някакви много убедителни доказателства и т.н. Със сигурност уважавам техните професионални познания и т.н. […] Не съм видял никакви доказателства, но приемам, че трябва да са добри, за да ме приберат“. (Затворникът се предава пред по-висшия авторитет; първоначалното му себеутвърждаване отстъпва пред доминиращото поведение на Карло.)

Карло Прескот: „Във всеки случай ти току-що потвърди, че трябва да има някаква истина в това, което те казват“.

Затворник 4325: „Е, очевидно трябва да има нещо истинно в това, което казват, щом са ме прибрали“.

Прескот започва с въпросите, които изследват образованието на затворника и бъдещите му планове, но е нетърпелив да узнае повече за престъплението му: „Какви типове връзки, какви типове неща правиш в свободното си време, които са те поставили в позицията да бъдеш арестуван? Това е сериозно обвинение… знаеш, че може да убиеш някого, когато го нападаш. Какво направи? Простреля го или го промуши, или…?“.

Затворник 4325: „Не съм сигурен, сър. Полицай Уилямс каза…“

Прескот: „Какво направи ти? Простреля го или го промуши, или го взриви? Използва ли оръжие?“

Крейг Хейни и другите членове на Комисията се опитват да облекчат напрежението, като питат затворника как се е приспособил към затворническия живот.

Затворник 4325: „Е, по природа съм нещо като интроверт… и предполагам, че първите няколко дни мислих за това и реших, че най-доброто, което трябва да правя, е да се държа добре…“

Прескот отново взема нещата в свои ръце: „Отговори на въпроса му, не искаме тонове интелектуални глупости. Той ти зададе директен въпрос, сега му отговори!“.

Крейг прекъсва с въпрос за превъзпитателните аспекти на затвора, на който затворникът отговаря: „Е, да, има известни достойнства в него. Със сигурност се научих да се подчинявам и в моменти на стрес съм бил малко остър, но надзирателите вършат добра работа“.

Прескот: „Тази Комисия по предсрочното освобождаване не може да те държи за ръка навън. Казваш, че са те научили на някакво подчинение, научили са те да сътрудничиш, но навън няма да има кой да те следи, ще си сам. Какъв тип гражданин смяташ, че може да станеш, при положение че има такива обвинения срещу теб? Преглеждам обвиненията срещу теб. Това е внушителен списък!“ С пълна увереност и доминация Карло гледа абсолютно празен бележник така, сякаш е криминалното досие на затворника, пълно с неговите присъди и детайли за неговите арести и освобождаване. Той продължава: „Знаеш ли, ти ни казваш, че може да се справиш навън в резултат на дисциплината, която си научил тук. Ние не можем да те държим за ръка там, навън… какво те кара да мислиш, че можеш да се справиш сега?“.

Затворник 4325: „Открих нещо, важно за мен. Отивам в Университета на Калифорния, в Бъркли, започвам да изучавам специалност. Искам да опитам с физика. Определено очаквам с нетърпение това“.

Прескот го срязва и преминава към разпит за религиозните му убеждения и след това го пита защо не се е възползвал от програмата на затвора за групова или трудова терапия. Затворникът изглежда искрено объркан и казва, че е щял да го направи, но никога не са му предложили такива възможности. Карло иска от Кърт Банкс да провери истинността на последното твърдение, в което — казва той — лично се съмнява. (Разбира се, той знае, че нямаме такива програми в този експеримент, но това са го питали винаги в миналото, когато се е явявал на изслушване пред комисии за предсрочно освобождаване.)

След още няколко въпроса от другите членове на комисията Прескот иска от надзирателя да върне затворника в килията му. Затворникът става и благодари на комисията. След това автоматично протяга ръце с долепени длани, докато надзирателят му щраква белезниците. Джим-4325 е ескортиран навън, отново му е сложена книжната торба на главата и е накаран да седне и да мълчи в коридора, докато следващият затворник е изслушван от комисията.

След като затворникът излиза, Прескот отбелязва за протокола: „Е, този човек е ужасно бъбрив…“.

Моите бележки ми напомнят: „Затворник 4325 изглеждаше много сдържан и по принцип в пълен самоконтрол — досега той е един от нашите «образцови затворници». Изглеждаше объркан от агресивния разпит на Прескот за престъплението, за което е арестуван, и лесно беше принуден да признае, че вероятно е виновен въпреки факта, че престъплението е напълно измислено. През цялото изслушване той се подчинява и е любезен, и това поведение допринася за относителния му успех, а вероятно и дълголетие като оцелял в тази затворническа среда“.

[1] Ако не е отбелязано, всички диалози на затворниците и надзирателите са взети от дословно транскрибирани видеозаписи, направени по време на експеримента; това включва всички цитати от изслушванията пред Комисията за предсрочно освобождаване. ↑

Светъл пример е помрачен

След това Кърт обявява, че затворник 3401 е готов за изслушване от комисията и чете неговата молба:

Искам предсрочно освобождаване, така че да мога да изградя новия си живот в този отчаян свят и да покажа на загубените души, че доброто поведение се награждава с топло сърце, че материалните свини не притежават повече от бедните, че обикновеният престъпник може да бъде напълно превъзпитан за по-малко от седмица и че Бог, вярата и братството все още са силни във всички нас. Заслужавам предсрочно освобождаване, защото вярвам, че моето поведение по време на престоя ми несъмнено е било безукорно. Радвах се на удобства и открих, че ще е най-добре да отида към по-високи и по-свещени места. Освен това, след като сме съкровени продукти на нашата среда, всички можем да сме уверени, че моето пълно превъзпитание е вечно. Бог да ви благослови. Много искрено ваш, 3401. Помнете ме, моля, като светъл пример.

Контрапрепоръките на надзирателите бяха рязка противоположност:

Затворник 3401 е непрекъснат безполезен смутител. Не само това: той е последовател, който не открива нищо добро в себе си, което да развива. Той кротко имитира лошите неща. Препоръчвам да не се пуска предсрочно. Подпис: надзирател Арнет.

Не виждам причина затворник 3401 да заслужава предсрочно освобождаване, нито пък мога да направя връзката между 3401, когото познавам, и човека, описан в тази молба за предсрочно освобождаване. Подпис: надзирател Маркъс.

Затворник 3401 не заслужава предсрочно пускане на свобода и неговата собствена саркастична молба сочи това. Подпис: надзирател Джон Ландри.

Затворник 3401 след това е въведен в стаята с хартиената торба на главата, която Карло иска да бъде махната, така че да види лицето на този „малък хулиган“. Той и другите членове на комисията с изненада откриват, че 3401, Глен, е американец от азиатски произход, единственият не бял в групата. Глен играе не стереотипно в бунтарски, насмешлив стил. Той обаче съответства на стереотипа физически: нисък (1,57 м), слаб, но жилав, миловидно лице и лъскава гарвановочерна коса.

Крейг започва, като пита за ролята на затворника в затворническия бунт, чието начало беше създаването на барикада в неговата килия. Той какво е направил, за да го спре?

Затворник 3401 отговаря с изненадваща прямота: „Аз не го спрях, насърчих го!“. След допълнителни въпроси за тази ситуация от другите членове на комисията, 3401 продължава със саркастичен тон, толкова различен от видимата хрисимост на затворник 4325: „Мисля, че целта на нашата институция е да превъзпитава затворниците, а не да ги антагонизира и чувствам, че в резултат на нашите действия…“.

Надзирател Джафи, седнал до стената, а не на масата на комисията, не може да се стърпи да не се намеси: „Може би нямаш правилната идея за това какво е превъзпитание. Ние се опитваме да те научим да бъдеш продуктивен член на обществото, а не как да се барикадираш в килията!“.

На Прескот тези отклонения му идват до гуша. Той налага ролята си на главен експерт: „Поне двама граждани са казали, че са те видели да напускаш местопрестъплението“. (Той е измислил това на мига.) Карло продължава: „Да оспорваш какво трима души са видели е все едно да кажеш, че човечеството е сляпо! Ти не написа ли: «Бог, вярата и братството продължават да са силни»? Братство ли е да отнемеш чужда собственост?“.

Карло след това преминава към изиграване на очевидната расова карта: „Много малко от твоите хора от Ориента са в затворите… в действителност е вероятно те да са много добри граждани. […] Ти си постоянен смутител, ти се подиграваш на затворническата ситуация тук, идваш и говориш за превъзпитание така, сякаш смяташ, че трябва да ти се разреши да управляваш затвор. Седиш тук на масата и прекъсваш надзирателя, като показваш, че според теб това, което ти казваш, е много по-важно от всичко, което може да каже той. Честно, не бих те пуснал предсрочно, дори ако беше последният човек в затвора. Мисля, че ти си най-малко вероятният кандидат за предсрочно освобождаване, който имаме. Какво мислиш за това?“.

— Вие имате право на собствено мнение, сър — казва 3401.

— Моето мнение означава вещо в това конкретно място! — натъртва гневно Карло.

Прескот задава още въпроси и не дава възможност на затворника да им отговори, а накрая завършва, като осъжда и отхвърля 3401: „Не мисля, че трябва да отделяме повече време сега. Смятам, че досието и неговата нагласа в залата сочат ясно каква е нагласата му… имаме график и не виждам никаква причина дори да обсъждаме това. Тук имаме своеволник, който пише красиви речи“.

Преди да си тръгне, затворникът казва на комисията, че има кожен обрив, който ще избие, и това го притеснява. Прескот пита дали е бил видян от лекар, дали се е обадил, че е болен или е направил нещо друго конструктивно, за да се погрижи за проблема си. Когато затворникът отговаря отрицателно, Карло му напомня, че това е комисия по предсрочното пускане на свобода, а не медицинска комисия, и след това омаловажава притеснението му: „Опитваме се да намерим някаква причина да пуснем предсрочно всеки човек, който влезе тук, и след като влезеш в този конкретен затвор, от теб зависи да поддържаш добро досие — любезно поведение, което да сочи, че можеш да се приспособиш към обществото. […] Искам да обмисля някои от нещата, които си написал по присъщия си начин; ти си интелигентен мъж и знаеш езика много добре, мисля, че ти вероятно можеш да се промениш, да, може да имаш възможност да се промениш в бъдеще“.

Карло се обръща към надзирателя и жестикулира да отведе затворника. Вече разкаялото се ниско момче бавно вдига и протяга ръцете си, за да му щракнат белезниците, и излиза от стаята. Може би осъзнава, че неговата насмешлива нагласа му е струвала скъпо, че не е бил подготвен, че това събитие ще е толкова сериозно и че комисията по предсрочното освобождаване е толкова ревностна.

Бележките ми сочат, че затворник 3401 е по-сложен, отколкото изглежда първоначално. Той разкрива интересна смесица от черти. Обикновено е много сериозен и любезен, когато общува с надзирателите в затвора, но в този случай беше написал саркастично, хумористично писмо, с което искаше предсрочно освобождаване, говорейки за несъществуващо превъзпитание, споменавайки своята духовност и претендирайки, че е образцов затворник. Надзирателите като че ли не го харесват, както е видно от силните им писма против предсрочното му освобождаване. Неговата дръзка молба рязко контрастира с поведението му — младия мъж, който виждаме в стаята, е унил, дори сплашен от преживяването. „Никакви шеги не са разрешени тук.“ Комисията и особено Прескот го нападат злобно, но той не се справя ефективно с атаката. С напредването на изслушването той все повече се затваря в себе си и не откликва. Чудя се дали ще оцелее през пълните две седмици.

Бунтар се разкайва

Следващият е затворник 1037, Рич, чиято майка беше толкова притеснена за него предната вечер, когато го посети и видя, че той изглежда толкова ужасно. Той е този, който се затвори в килия 2 тази сутрин. Освен това е чест обитател на Дупката. Молбата на 1037 е интересна, но губи от въздействието си, когато се чете бързо с плосък, неемоционален тон от Кърт Банкс:

Бих искал да ме пуснете предсрочно, така че да мога да прекарам последните моменти от тийнейджърските ми години със старите приятели. Ще стана на 20 години в понеделник. Вярвам, че надзирателите ме убедиха в многото ми слабости. В понеделник се разбунтувах, мислейки, че се отнасят към мен несправедливо. Същевременно тази вечер най-накрая осъзнах, че не заслужавам по-добро отношение. Оттогава полагам максимални усилия да сътруднича и сега знам, че всеки от персонала в затвора се интересува единствено от моето добруване и това на другите затворници. Независимо от ужасното ми неуважение към тях и техните желания затворническият персонал се е отнасял и продължава да се отнася добре с мен. Дълбоко уважавам тяхната способност да обърнат и другата буза и вярвам, че заради тяхната доброта съм превъзпитан и трансформиран в по-добро човешко същество. Искрено ваш, 1037.

Трима надзиратели са осигурили колективна препоръка, която Кърт чете на глас:

Макар че 1037 се подобрява след бунтарската си фаза, вярвам, че той трябва да се развие още малко, преди да бъде изложен пред обществеността като един от нашите превъзпитани. Съгласен съм с оценката на другите надзиратели на 1037, а също и с 1037, че той е станал много по-добър, но все още не е стигнал напълно приемливо ниво. 1037 има още път да измине, преди да бъде пуснат предсрочно, и се подобрява. Не препоръчвам предсрочно освобождаване.

Когато Рич-1037 влиза в стаята, разкрива странна смесица от младежка енергия и зараждаща се депресия. Той незабавно започва да говори за рождения си ден — единствената причина да поиска предсрочно освобождаване; явно това има много голямо значение за него, а той го бил забравил, когато се записал за експеримента. Той е в разгара си, когато главният надзирател му задава въпрос, на който не може да отговори, без или да си създаде неприятности, или да опровергае обосновката си за напускането: „Не мислиш ли, че нашият затвор е способен да организира празнуване на рождения ти ден?“.

Прескот се възползва от възможността: „Ти си бил в обществото за известно време. Дори и на твоята възраст, знаеш правилата. Трябва да осъзнаваш, че затворите са за хора, които нарушават правилата, и поставят това на опасност, като правиш точно това, което си направил. Синко, осъзнавам, че се променяш, това е посочено тук и мисля сериозно, че си се подобрил. Обаче тук, със собствения ти почерк: «независимо от ужасното ми неуважение към тях и техните желания» — ужасно неуважение! Не може да не уважаваш другите хора и тяхната собственост. Какво ще стане, ако всеки в тази страна не уважава чуждата собственост? Ти вероятно ще убиеш, ако не те задържат“.

Докато продължава видимо да прави обзор на досието на затворника в неговия все още празен тефтер, Карло спира в момент, в който е открил нещо жизненоважно: „Виждам тук в докладите за твоите арести, че си бил много опак, в действителност е трябвало да те обуздават и е можело да нараниш — или нещо по-лошо — някои от арестуващите те полицаи. Много съм впечатлен от твоя напредък и мисля, че започваш да осъзнаваш, че поведението ти е било незряло и в много отношения напълно лишено от здрава преценка и загриженост за другите хора. Ти превръщаш хората в пръчки, караш ги да мислят, че са предмети, които можеш да използваш. Ти си манипулирал хората! През целия си живот като че ли си манипулирал хората, всичките доклади говорят за твоето безразличие към закона и реда. Има периоди, в които като че ли не контролираш поведението си. Какво те кара да мислиш, че си добър кандидат за предсрочно освобождаване? Какво би могъл да ни кажеш? Ние се опитваме да ти помогнем“.

Затворник 1037 не е подготвен за тази личностна атака срещу характера му. Той промърморва несвързано обяснение, че е способен да „се оттегли“ от ситуация, която би могла да го изкуши да се държи физически агресивно. Продължава и казва, че този затворнически опит му е помогнал: „Е, получих възможност да видя различните реакции на много хора на различни ситуации, как те се държат с уважение към другите хора, например като говоря с различни затворници, техните реакции на една и съща ситуация. Трите смени надзиратели — забелязах различните надзиратели да имат малки различия в едни и същи ситуации“.

Затворник 1037 след това любопитно повдига въпроса за своите „слабости“, а именно неговата роля като агитатор за затворническия бунт в понеделник. Той напълно се подчинява, обвинявайки се за противопоставянето на надзирателите и нито веднъж не ги критикува за тяхното малтретиращо поведение и нонстоп тормоз. (Пред очите ми е идеален пример на контрол върху съзнанието в действие. Процесът изцяло напомня на американските военнопленници в Корейската война, които публично признават, че са използвали биологични оръжия и други злодеяния срещу китайските комунисти, които са ги заловили и затворили.)

Неочаквано Прескот прекъсва това обсъждане на слабостите на затворника, за да попита уверено: „Ползваш ли дрога?“.

Когато 1037 отговаря „Не“, му е позволено да продължи да се извинява, докато отново е прекъснат. Прескот забелязва тъмносиньо натъртване на ръката на затворника и пита как го е получил. Макар че причината е едно или повече боричкания между него и надзирателите, затворник 1037 отрича участието на надзирателя в обуздаването му или във влаченето му до Дупката, казвайки, че надзирателите са били максимално внимателни. Казва, че непрекъснато не се е подчинявал на заповедите им и сам си е причинил натъртването.

Карло харесва това mea culpa[1]: „Ще продължаваш да се стараеш, нали?“.

Затворник 1037 заявява, че ще обмисли предсрочното освобождаване дори и ако това означава, че ще се откаже от заплащането си. (Това изглежда твърде крайно, имайки предвид през какво е преминал досега, за да няма какво да покаже срещу него.) През цялото време той отговаря на въпросите на комисията компетентно, но депресията витае около него, както отбелязва Прескот в коментарите си след изслушването. Психичното му състояние е нещо, което майка му идентифицира незабавно по време на посещението си и в нейното оплакване пред мен, когато дойде в офиса на директора на затвора. Той като че ли се опитваше да се държи колкото се може по-дълго, за да докаже мъжествеността си — може би на баща му? Той дава някои интересни отговори на въпросите за спечеленото от това преживяване в затвора, но повечето от тях звучат като изкуствени реплики, които са измислени просто в името на изслушването пред комисията.

[1] От латински — признание за собствена вина или грешка. — Б.пр. ↑

Добре изглеждащото дете е изпържено

Последен на опашката е красивият млад затворник Хъби-7258, чиято молба Кърт чете донякъде с презрение:

Първата ми причина да поискам предсрочно освобождаване е, че моята жена отива във ваканция много скоро и бих искал да я видя за малко, преди да отпътува, защото тя ще се върне горе-долу по същото време, когато аз ще тръгвам за университета.

Ако се върна след пълните две седмици тук, ще я видя общо само за половин час. Тук не можем да си кажем „довиждане“ и да говорим така, както искаме, след като надзирателят ни виси на главата като придружител. Друга причина е, че според мен вече ме видяхте и знам, че няма да се променя. Под промяна имам предвид нарушаването на някое от правилата, които са дадени на нас, затворниците, което означава, че ако ме пуснете предсрочно, ще спестите моето време и вашите разходи.

Вярно е, че се опитах да избягам с бившия съкилийник 8612, но оттогава, след като седях в килията без дрехи, разбрах, че не бива да противореча на нашите надзиратели, така че оттогава почти дословно следвам всички правила. Освен това ще забележите, че моята килия е най-добрата в този затвор.

Отново: препоръките на надзирател Арнет противоречат на твърдението на затворника: „7258 е бунтарски настроен умник“ е цялостната оценка на надзирател Арнет, която допълва със следната цинична присъда: „Той трябва да остане тук до края или докато изгние в зависимост от това, кое ще се случи второ“.

Надзирател Маркъс е по-оптимистичен: „Харесвам 7258 и той е окей затворник, но не мисля, че е по-заслужил предсрочно освобождаване в по-голяма степен от някой от другите затворници и съм уверен, че затворническият опит ще има здравословен ефект върху този твърде непокорен природен характер“.

„Аз също харесвам 7258, почти толкова, колкото и 8612 [Дейвид — нашия шпионин], но не мисля, че трябва да бъде пуснат предсрочно. Няма да стигна толкова далече като Арнет, но предсрочно освобождаване не бива да се дава“ — пише Джон Ландри.

В момента, в който е махната книжната торба от главата на затворника, той се ухилва с голямата си усмивка и ни показва зъбите си, което дразни Карло достатъчно, за да го накара да го нападне моментално.

— В действителност цялото това нещо ти е смешно. Ти си „бунтарски настроен умник“, както коректно те описва докладът на надзирателя. Ти от този тип, който не се интересува от живота си, ли си?

В момента, в който той започва да отговаря, Прескот променя курса и пита за образованието му. „Планирам да започна следването си през есента в Щатския университет на Орегон.“ Прескот се обръща към другите членове на комисията. „Ето какво казвам аз. Знаете ли какво, образованието се прахосва при някои хора. Някои хора не бива да бъдат принуждавани да отиват в университет. Те вероятно ще са по-щастливи като механици или продавачи в дрогерии — и маха с ръка пренебрежително към затворника. — Добре, да вървим напред. Какво направи, за да влезеш тук?“

— Нищо, сър, просто подписах съгласие за експеримент.

Тази проверка на реалността би могла да заплаши да разкрие процедурите, но не и с шкипера Прескот на щурвала:

— Е, умнико, значи мислиш, че това е просто експеримент? — Той поема кормилото, преструвайки се, че преглежда досието на затворника. Прескот отбелязва делово: „Участвал си във взлом“.

Прескот се обръща, за да попита Кърт Банкс дали това е било взлом първа или втора степен. Кърт кима „първа“.

— Първа, ъъъ, точно както си мислех. Време е да научим този млад бунтар на някои от уроците на живота, започвайки с напомнянето му какво става със затворниците, които са хванати в опит за бягство. Ти си на 18 години и погледни какво си направил с живота си! Седиш тук пред нас и ни разправяш, че дори си готов да се откажеш от заплащането си, за да излезеш от затвора. Навсякъде, където гледам в този доклад, виждам едно и също: „умник“, „хитрец“, „противопоставя се на всякаква власт“! Къде кривна от правия път?

След като попита какво работят родителите му, за религиозната му принадлежност и дали ходи редовно на църква, Прескот е разгневен от твърдението на затворника, че неговата религия е „неденоминационна“. Той си отмъщава: „Ти не си взел решение дори за нещо толкова важно“.

Разгневеният Прескот става и излита от стаята за няколко минути, докато другите членове на комисията задават някои стандартни въпроси за това, как планира да се държи през следващата седмица, ако не се удовлетвори искането му за предсрочно освобождаване.

Лишаване от заплащане срещу свобода

Тази пауза в силно напрегнатото действие ми дава време да осъзная значението на твърдението на затворник 1037, че е готов да се лиши от заплащане срещу предсрочно освобождаване. Трябва да формализираме това като критично важен окончателен въпрос, който да се постави на всеки от затворниците. Казвам на Карло да ги пита: „Готови ли сте да се лишите от парите, които сте спечелили като затворник, ако ви пуснем предсрочно?“.

Първоначално Карло поставя по-крайна форма на въпроса: „Колко сте готови да ни платите, за да излезете от тук?“. Объркан, затворник 7258 казва, че няма да плати пари, за да бъде освободен. Карло преформулира въпроса, питайки дали затворникът ще се лиши от парите, които е изкарал досега.

— Да, сър, наистина бих го направил.

Затворник 7258 не прави впечатление на особено умен или самоосъзнат. Освен това като че ли не приема цялата си ситуация толкова сериозно, колкото някои от другите затворници. Той е най-младият, току-що навършил 18 години, и е съвсем незрял в нагласите и реакциите си. Въпреки това неговата дистанцираност и чувство за хумор ще му служат добре в справянето с повечето от нещата, които очакват него и „колегите“ му затворници през следващата седмица.

След това караме всеки от затворниците да се върне в стаята на комисията, за да отговори на същия последен въпрос за отказа от заплащане в замяна на предсрочното освобождаване. Затворник 1037 — бунтарят с рождения ден — казва „да“ на отказа от парите, ако бъде освободен. Сътрудничещият затворник 4325 също отговаря утвърдително. Само затворник 3401 — дръзкият американец от азиатски произход — не желае предсрочно освобождаване, ако това включва лишаване от парите, тъй като той наистина има нужда от тях.

С други думи, трима от тези четирима млади мъже толкова много искат да бъдат освободени, че са готови да се откажат от трудно заработената си заплата за 24-часовата им работа дневно като затворници. Това, което е забележително за мен, е силата на реторичната рамка, в която е поставен този въпрос. Спомнете си, че основната мотивация практически на всички доброволци беше финансова — възможността да изкарат по 15 долара дневно за до 2 седмици във време, когато те нямат никакви други източници на доходи, точно преди започването на учебната година през есента. Е, независимо от цялото им страдание като затворници, независимо от физическото и психичното малтретиране, което търпят — безкрайните преброявания, събуждането посред нощ, произволното, креативно зло на някои от надзирателите, липсата на личен живот, времето, прекарано в самота и тъмнина в Дупката, голотата, веригите, книжните торби на главите им, гадната храна и минималните завивки, — мнозинството от затворниците са готови да излязат без заплащане, за да се махнат от това място.

Може би още по-забележителен е фактът, че след като заявиха, че парите са по-маловажни от свободата им, всеки затворник пасивно се предаде на системата, протягайки ръце, за да бъде закопчан с белезници, позволиха книжните торби отново да се поставят на главата му, прие веригата на крака си и като овце последваха надзирателя обратно към онзи ужасен затвор в мазето. По време на изслушването им от комисията по предсрочното освобождаване те бяха физически извън затвора, в присъствието на някои „цивилни“, които не бяха директно свързани с техните мъчители в мазето. Защо никой от тях не каза: „Тъй като не искам парите ви, съм свободен да напусна този експеримент и настоявам да бъда освободен веднага“? Ние щяхме да сме длъжни да се подчиним на тяхното искане и да прекратим участието им на мига.

Въпреки това никой не го направи. Нито един затворник след това не ни каза, че е обмислял възможността да напусне експеримента, защото практически всички те бяха престанали да мислят за преживяването си просто като за експеримент. Те се чувстваха в капана на затвор, управляван от психолози, а не от държавата, както ни каза 416. Това, което се бяха съгласили да направят, е да се откажат от парите, които бяха спечелили като затворници, ако ние решим да ги пуснем предсрочно. Властта да освобождава или да оставя в затвора беше на комисията по предсрочното пускане на свобода, а не в тяхното лично решение да престанат да бъдат затворници. Ако бяха затворници, само комисията по предсрочното пускане имаше властта да ги освободи, но ако бяха такива, каквито са в действителност — изследвани лица в експеримент — всеки от студентите винаги имаше властта да остане или да напусне по всяко време. Беше видимо, че съзнанието им беше превключило от „сега съм платен доброволец в експеримент с пълния диапазон от граждански права“ на „сега към безпомощен затворник, оставен на милостта на несправедлива авторитарна система“.

След интервютата комисията обсъди отделните случаи и цялостните реакции на тази първа група от затворници. Имаше ясен консенсус, че всички изглеждаха нервни, напрегнати и напълно погълнати от ролята си на затворници.

Прескот с разбиране споделя истинската си загриженост за затворник 1037. Той точно долавя дълбоката депресия, която се натрупва в този някога безстрашен бунтарски лидер: „Това е просто чувство, което изпитваш, да живееш около хора, които скачат от етажите на затвора, за да намерят смъртта си, или си режат китките. Ето човек, който се е държал в ръце в достатъчна степен, за да се яви пред нас, но имаше празноти между отговорите му. След това последният човек: той е кохерентен, знае какво става, той продължава да говори за «експеримент», но същевременно е готов да седи и да говори за баща си, готов е да седи и да говори за чувствата си. Той ми изглежда нереален и аз базирам това само на чувството, което имах. Вторият, ориенталецът [американецът от азиатски произход], той е камък. За мен той е като камък“.

В обобщение Прескот предлага следния съвет: „Присъединявам се към останалата част от групата и предлагам да пуснем двама затворници в различно време, да се опитаме да накараме затворниците да се ориентират какво ще трябва да започнат да правят, за да излязат. Освен това освобождаването на няколко затворници скоро ще даде надежда на останалите и ще облекчи някои от чувствата им на отчаяние“.

Консенсусът като че ли беше скоро да освободим първия затворник, големия Джим-4325, и след това номер три, Рич-1037, по-късно, като може би ги заменим с други резервни затворници. Мненията са смесени дали 3401 и 7258 трябва да бъдат освободени след това — или изобщо.

На какво сме свидетели тук?

Три общи теми се оформят от първите изслушвания пред Комисията за предсрочно освобождаване: границите между симулацията и реалността са замъглени; сервилността и сериозността на затворниците стабилно се засилваха в отговор на все по-силното доминиране на надзирателите: и беше настъпила драматична характерова трансформация в шефа на Комисията по предсрочното освобождаване Карло Прескот.

Замъгляване на границата между затворническия експеримент и реалността на лишаването от свобода

Безпристрастните наблюдатели, които не знаят какво е предшествало това събитие, с лекота биха могли да приемат, че са свидетели на действително изслушване на комисия за предсрочно освобождаване на местен затвор. Силата и проявената реалност на действащата диалектика между затворените и назначените от обществото техни пазители е отразена по много начини, сред тях цялостната сериозност на ситуацията, официалния характер на молбите за предсрочно освобождаване от затворниците, противопоставящите се оспорвания на надзирателите, разнообразния състав на комисията за предсрочно освобождаване, природата на личните въпроси, задавани на затворниците, и обвиненията, които им се отправят — накратко, силното афективно качество на цялата процедура. Основата на това взаимодействие е очевидна във въпросите на комисията и отговорите на затворниците по отношение на „миналите присъди“ превъзпитателните дейности като посещение на курсове или участие в терапия или професионално обучение, уреждането на адвокати, статуса на съдебния им процес и бъдещите им планове за превръщането в добри граждани.

Трудно е да се осъзнае, че са минали само четири дни от живота на тези студенти и доброволци в експеримент, както и да си представим, че тяхното бъдеще като затворници е само малко повече от една седмица в Станфордския общински затвор. Лишаването им от свобода не са многото месеци или дълги години, които мнимата Комисия по предсрочното освобождаване като че ли внушава в преценките си. Ролевата игра е станала ролева интернализация: актьорите са приели героите и идентичността на измислените си роли.

Раболепието и сериозността на затворниците

На този етап в по-голямата си част затворниците са се плъзнали с нежелание, но най-накрая сервилно в силно структурираните роли в нашия затвор. Те наричат себе си с идентификационните си номера и отговарят незабавно на въпросите, които им задават за анонимната им идентичност. Отговарят на нещо, което би трябвало да е смехотворен въпрос, с абсолютна сериозност, например питания за природата на техните престъпления и усилията им да се превъзпитат. С малко изключения те са станали напълно раболепни към властта на Комисията по предсрочно освобождаване, както и към доминирането на надзирателите и системата като цяло. Само затворник 7258 имаше дързостта да говори за причината си да бъде тук като доброволец в „експеримент“, но бързо даде на заден ход от това твърдение след вербалните атаки на Прескот.

Насмешливият стил на някои от техните първоначални молби за предсрочно освобождаване и особено тази на затворник 3401 — американския студент от азиатски произход — изчезна под влияние на отрицателната преценка на комисията, че такова неприемливо поведение не дава основание за освобождаване. Повечето от затворниците като че ли напълно са приели условията на ситуацията. Те вече не възразяват и не се бунтуват срещу нищо, което им е казано или заповядано да правят. Те са като актьори по метода на Станиславски, които продължават да играят ролите си и извън сцената и камерата, и тяхната роля е обсебила идентичността им. Трябва да е дистресиращо за онези, които настояват за вродено човешко достойнство, когато видят сервилността на бившите затворници бунтари, героите на въстанията, които са сведени до просяци. От тази група не изпъкват никакви герои.

Този борбен затворник от азиатски произход — Глен-3401, трябваше да бъде освободен няколко часа след стресиращото му преживяване с комисията по предсрочното освобождаване, когато той разви истински обрив по цялото тяло. Студентската здравна служба осигури подходящото лекарство и той беше изпратен у дома, за да се консултира със своя лекар. Обривът беше начинът, по който тялото му издейства освобождаването му, както пълната загуба на емоционален контрол направи за Дъг-8612.

Драматичната трансформация на шефа на Комисията по предсрочно освобождаване

Познавах Карло Прескот от повече от три месеца преди това събитие и бях взаимодействал с него всекидневно и лично, както и по време на чести и дълги телефонни разговори. Тъй като двамата водехме съвместно 6-седмичен курс по психология на лишаването от свобода, го бях виждал в действие като красноречив, яростен критик на системата на затворите, която според него беше фашистки инструмент, създаден да потиска цветнокожите. Той беше забележително възприемчив по начини, по които затворите и всички други авторитарни системи на контрол могат да променят хората, попаднали в хватката им — както затворени, така и тези, които са ги хвърлили там. И наистина, по време на вечерно съботно токшоу по местната радиостанция Кей Джи Оу Карло често информираше слушателите си за провала на тази остаряла, скъпа институция, че техните долари от данъци се прахосват в продължаващото й поддържане.

Той ми беше разказал за кошмарите, които имал в очакване на годишното изслушване от Комисията по предсрочното освобождаване, в което затворникът има само няколко минути, за да представи молбата си пред няколко членове на комисията, които като че ли не му обръщат никакво внимание, докато прелистват дебели досиета, а той излага случая си. Може би някои от досиетата дори не са негови, а са на следващия затворник в редицата и четенето им сега ще спести време. Ако ви задават въпроси за вашата присъда или нещо отрицателно от досието, знаете незабавно, че няма да ви разрешат предсрочно освобождаване поне още една година, защото защитата на миналото ви лишава от планирането на каквото и да било положително в бъдещето. Разказите на Карло ме просветлиха за типа ярост, която такова произволно безразличие генерира у огромното мнозинство от затворниците, на които се отказва предсрочно освобождаване година след година, какъвто беше неговият случай[1].

Кои са обаче по-дълбоките уроци, които трябва да се научат от такива ситуации? Възхищавайте се на властта, презирайте слабостта. Доминирайте, не преговаряйте. Удряйте първи, когато не обърнат другата буза. Златното правило е за тях, не за нас. Властта управлява, правилата са власт.

Това са и някои от уроците, научени от момчетата на малтретиращи бащи, половината от които се трансформират в малтретиращи бащи и тормозят децата си, брачните си партньори и родителите си. Може би половината от тях се идентифицират с агресора и увековечават неговото насилие, докато другите се научават да се идентифицират с малтретирания и отхвърлят агресията в полза на състраданието. Изследванията обаче не ни помагат да прогнозираме кои малтретирани деца по-късно ще станат малтретиращи и кои ще се превърнат в състрадателни хора в зряла възраст.

Пауза за демонстрация на власт без състрадание

Спомням си класическата демонстрация от учителка в основното училище, Джейн Елиът, която научи учениците си на природата на предразсъдъците и дискриминацията, като произволно свърза цвета на очите на децата в нейния клас с висок и нисък статус. Когато синеоките са асоциирани с привилегия, с лекота приемат доминиращата роля над техните кестеняви връстници и дори ги малтретират вербално и физически. Нещо повече: техният новопридобит статус се разпростира и засилва дори когнитивното им функциониране. Когато са на върха, синеоките подобряват своето всекидневно представяне по математика и правопис (статистически значимо, както го документирах с оригиналните данни от класа на Елиът). Точно толкова драматично се влошава представянето на тестовете на „по-нисшите“ деца с кафяви очи.

Най-блестящият аспект на нейната демонстрация в класната стая с тези третокласници от Райсвил, Айова, обаче е преобръщането на статуса, който учителката осъществява на следващия ден. Г-жа Елиът казва на класа, че е сбъркала. В действителност обратното е вярно, казва тя: тези с кафяви очи са по-добри от синеоките! Това е шансът за децата с кафяви очи, които са преживели отрицателното въздействие на дискриминацията, да демонстрират състрадание сега, след като са на върха на пирамидата. Новите тестови резултати се преобръщат: „имащите“ демонстрират по-добро изпълнение, а „нямащите“ влошават представянето си. Какво да кажем обаче за урока по състрадание? Новоиздигнатите кафявооки разбират ли болката на победените, на тези, които не са такива късметлии, на хората в малоценна позиция, която лично са изпитали само един ден преди това?

Изобщо няма такова пренасяне! Учениците с кафяви очи дават това, което са получили. Те доминират, дискриминират и малтретират своите бивши синеоки малтретиращи[2]. По сходен начин историята е пълна с разкази, показващи, че много от тези, които бягат от религиозно преследване, демонстрират нетърпимост към хората от други религии, след като вече са в безопасност и са сигурни на новата си властова позиция.

Обратно към кафявоокия Карло

Това е дълго отклонение от проблема около драматичната трансформация на моя колега, когато той беше поставен на властова позиция като шеф на Комисията по предсрочно освобождаване. Първоначално той наистина импровизираше превъзходно — като соло на Чарли Паркър. Импровизираше детайли от престъпления, от биографията на затворниците, на мига, абсолютно изненадващо. Правеше го без двоумение, с гладка сигурност. В течение на времето обаче той като че ли прегръщаше новата си властова роля с все по-силна интензивност и убеденост. Той беше шефът на Комисията по предсрочно освобождаване към Станфордския общински затвор, авторитетът, от който затворниците изведнъж започнаха да се страхуват, пред когото равните му по статус отстъпваха. Бяха забравени годините страдание, които той беше изтърпял като кафявоок затворник, след като му беше дадена привилегированата позиция да вижда света през очите на всемогъщия шеф на тази комисия. Изявлението на Карло пред колегите му в края на тази среща показа агонията и отвращението, които трансформацията му беше породила у него. Той се беше превърнал в потисник. По-късно онази вечер по време на вечеря той ми довери, че му се гадело от това, което се чувал да казва и чувствал, когато бил потопен в новата си роля.

Чудех се дали тези разсъждения ще го накарат да покаже положителните ефекти от новопридобитото самопознание, когато оглави следващото изслушване пред комисията в четвъртък. Щеше ли да покаже по-голямо разбиране и състрадание към новата група от затворници, които ще го молят за предсрочно освобождаване? Или ролята щеше да създаде човека?

[1] Присъствах на доста изслушвания на Калифорнийската комисия за предсрочно освобождаване в затвора „Вакавил“ като част от проект на обществения защитник, оглавен от адвокатската кантора на Сидни Уолински, Сан Франсиско. Проектът беше разработен за оценяване на функцията на комисиите по предсрочно освобождаване в системата на присъди с неопределен срок, която тогава действаше в Калифорнийския департамент на затворите, но се оспорваше. В тази система съдиите можеха да дават диапазон на продължителността на присъдата, например от пет до десет години, вместо фиксирана присъда. Оказваше се обаче, че затворниците излежават максималната присъда, а не средната продължителност на тези времеви диапазони.

За мен беше смразяващо и тъжно да наблюдавам всеки затворник отчаяно да се опитва да убеди Комисията от двама души, че заслужава да бъде освободен, при това да го направи в няколкото минути, отделени за неговото изслушване. Един от членовете на комисията дори не обръщаше внимание, защото четеше досието на следващия затворник в дългата редица, която трябваше да се обработва всеки ден, а другият гледаше досието му — може би за пръв път. Ако предсрочно освобождаване се откажеше, както най-често ставаше, затворникът трябваше да чака още една година, за да може да се върне пред Комисията. Моите бележки сочат, че основен детерминант на вероятността за предсрочно освобождаване е във времевото измерение, формулирано от началния въпрос. Ако ставаше дума за миналото на затворника — детайли за престъплението, жертвата, съдебното дело или проблеми в затвора, — нямаше да има предсрочно освобождаване. Ако обаче се питаше какво той прави сега, което е конструктивно, за да заслужи ранно освобождаване или за бъдещите му планове след освобождаването, вероятността от предсрочно освобождаване се увеличава. Възможно е служителят в Комисията вече да е взел решение и безсъзнателно да формулира въпроса си така, че да получи повече доказателства защо затворникът не заслужава предсрочно освобождаване, като прави миналото му престъпление по-видимо. Ако, от друга страна, вижда някакво обещание в досието на затворника, фокусът върху бъдещето би дал на затворника няколко минути, за да даде допълнителни подробности за този оптимистичен потенциал. ↑

[2] Демонстрацията на Джейн Елиът със сините/ кафявите очи е разказана в: W. Peters, A Class Divided, Then and Now (Expanded Edition) (New Haven, CT: Yale University Press, 1971/ 1985). Питърс участва в заснемането на два заслужаващи награда документални филми: този на ABC News „The Eye of the Storm“ (достъпен чрез Guidance Associates, New York) и проследяващия филм на PBS Frontline „A Class Divided“ (достъпен онлайн на адрес www.pbs.org/wgbh/pages/frontline/shows/divided/etc/view.html). ↑

Срещата в четвъртък на комисията по предсрочното освобождаване и дисциплината

Следващият ден носи още четирима затворници пред свиканата наново Комисия по предсрочното освобождаване. С изключение на Карло всички други членове на комисията са новодошли. Крейг Хейни, който трябваше да замине извън града заради спешен семеен въпрос във Филаделфия, е заменен от друг социален психолог — Кристина Мазлак, която тихо наблюдава процедурата почти без видимо директно включване — на този етап. Секретарка и двама докторанти попълват останалите места в тази петчленна комисия. По настояване на надзирателите обаче освен да разглежда молбите за предсрочно освобождаване, комисията разглежда и различни дисциплинарни действия срещу по-сериозните смутители. Кърт Банкс продължава да играе ролята си на квестор, а главният надзирател Джафи също присъства, за да наблюдава и да коментира, когато е уместно. Отново наблюдавам иззад еднопосочно огледало и записвам ставащото за по-късен анализ на нашата видеокамера „Ампекс“. Друга вариация в сравнение с предния ден е, че не караме затворниците да седят около една и съща маса с комисията, а ги отделяме на високи столове, на пиедестал, така да се каже — да ги наблюдаваме по-добре като по време на полицейски разпити.

Човекът в гладна стачка нанася удар

Пръв в редицата е затворник 416, приет наскоро, който продължава да е в гладна стачка. Кърт Банкс чете дисциплинарните обвинения, които няколко надзиратели му отправят. Надзирател Арнет е особено гневен на 416; той и другите надзиратели не са сигурни как да го разбират: „За толкова кратко време той е абсолютно непокорен, нарушава реда и нашата рутина“.

Затворникът незабавно се съгласява, че те са прави; той няма да оспорва никое от обвиненията. Настоява да му се осигури адвокат преди да се съгласи да яде нещо, което му се сервира в този затвор. Прескот се заема с изискването му за „правна помощ“ и настоява за изясняване.

Затворник 416 отговаря по странен начин: „Аз съм в затвор и за всички практически цели причината е, че подписах договор, а не съм пълнолетен, за да го направя“. С други думи, или ние трябва да доведем адвокат, който да се заеме с неговия случай и да го освободи, или той ще продължи гладната си стачка и ще се разболее. Следователно — разсъждава той — затворническите власти ще бъдат принудени да го освободят.

Този мършав младеж представя до голяма степен същата персона пред Комисията, която демонстрира и пред надзирателите: той е интелигентен, решителен и със силна воля да защитава мнението си. Неговата обосновка на оспорването на лишаването му от свобода — че не е пълнолетен, за да подписва договора и бланката за информирано съгласие за експеримента — изглежда странно легалистична и косвена за човек, който обикновено действа въз основа на идеологически принципи. Независимо от неговия разрошен, мършав вид, има нещо в поведението на 416, което не предизвиква съчувствие у хората, които взаимодействат с него — нито надзирателите, нито другите затворници, нито тази комисия. Той изглежда като бездомен уличен човек, който кара минаващите да се чувстват по-скоро виновни, отколкото съчувстващи.

Когато Прескот пита заради какви обвинения 416 е затворен, затворникът отговаря: „Няма обвинение, не съм бил обвинен. Не бях арестуван от полицията на Пало Алто“.

Разгневен, Прескот пита дали тогава 416 е в затвора погрешка. „Бях на изчакване, аз…“ Прескот вече пуши и е объркан. Осъзнавам, че не съм го информирал по какъв начин 416 е различен от всички останали като новоприет затворник, който е бил на изчакване.

— Абе какво си ти — студент по философия? — Карло отделя време, за да запали цигарата си и може би да планира нова посока на атаката. — Ти философстваш откакто си тук.

Когато една от секретарките на днешното заседание на Комисията препоръчва упражнение физическите упражнения като форма на дисциплинарно действие и 416 се оплаква, че е бил принуден да прави твърде много физически упражнения, Прескот отсечено отговаря: „Той изглежда силен човек, мисля, че упражненията ще са идеални за него“. Поглежда към Кърт и Джафи, за да включат това в техния списък за действие.

Накрая, когато му е зададен натовареният въпрос — готов ли е да се откаже от парите, които е спечелил като затворник, ако бъде предсрочно освободен, — 416 незабавно и категорично отговаря: „Да, разбира се. Защото не смятам, че парите си струват времето“.

На Карло му е писнало от него. „Отведете го.“ Затворник 416 след това прави точно това, което и другите преди него са направили като автомати: без инструкции той става, протяга ръцете си, за да му сложат белезници и книжна торба на главата и да го ескортират от стаята.

Любопитното е, че той не изисква Комисията да действа, за да прекрати ролята му на неохотен доброволец студент в изследване. Той не желае никакви пари, тогава защо просто не каже: „Напускам този експеримент. Трябва да ми дадете дрехите и принадлежностите ми, и се махам оттук!“?

Първото име на този затворник е Клей[1], но той няма да бъде моделиран лесно от когото и да било; той стои здраво на принципите си и инатливо се придържа към стратегията, която си е изработил. Въпреки това е твърде потопен в затворническата си идентичност, за да направи макроанализ, който би му показал, че сега е получил ключовете към свободата си, като настоява пред Комисията по предсрочното освобождаване, че трябва да му разреши да напусне тук и сега, докато е физически отстранен от пространството на затвора. Той обаче носи това пространство в главата си.

[1] От английската дума clay, която означава и глина. — Б.пр. ↑

Пристрастените са лесна плячка

Затворник Пол-5704, следващия в редицата, незабавно се оплаква, че му липсват цигарите, които са му били обещани за добро поведение. Неговите дисциплинарни обвинения от надзирателите включват: „Постоянно и тежко неподчинение, с пристъпи на насилие и мрачни настроения, и непрекъснато се опитва да подтикне другите затворници към неподчинение и обща липса на сътрудничество“.

Прескот оспорва неговото т.нар. добро поведение, което никога няма да му донесе нова цигара. Затворникът отговаря с толкова тих глас, че членовете на комисията трябва да го молят да говори по-високо. Когато му се казва, че действа зле дори когато знае, че това ще означава наказание за другите затворници, той отново промърморва, втренчен в центъра на масата.

— Ние обсъдихме, че… окей, ако нещо стане, просто ще го проследим… ако някой друг прави нещо, ще изтърпя наказанието заради него. — Член на комисията се намесва: „Ти изтърпял ли си наказание заради някой друг от затворниците?“. Пол-5704 отговаря положително — изтърпял е наказание заради другарите си.

Прескот високо и подигравателно обявява: „Ти си мъченик тогава, ъ?“.

— Ами предполагам, че всички сме… — казва 5704, отново едва чуто.

— Какво имаш да кажеш за себе си? — настоява Прескот. Затворник 5704 отговаря, но отново е неразбираемо.

Спомнете си, че 5704 — най-високият затворник — открито е предизвиквал много от надзирателите и е бил участник в различни опити за бягство, слухове и барикади. Той е човекът, който написа на приятелката си писмо, в което изразяваше гордостта си, че е бил избран за шеф на Комисията на Станфордския общински затвор по оплакванията на затворниците. Освен това същият този 5704 беше доброволец за експеримента с фалшив претекст. Той се записа с намерението да е шпионин, който ще разобличи това изследване в статии, които планираше да напише за няколко алтернативни, либерални, „нелегални“ вестници с допускането, че експериментът е просто подкрепен от правителството проект за учене как да се справят с политически дисиденти. Къде беше отишла тези предишна смелост? Защо той внезапно беше станал некохерентен?

Пред нас в стаята седи унил, депресиран млад мъж. Затворник 5704 просто зяпа надолу, кима в отговор на въпросите, които му поставя Комисията по предсрочно освобождаване, никога не осъществява директен зрителен контакт.

— Да, готов съм да се откажа от всякакво заплащане, което съм спечелил, за да получа предсрочно освобождаване сега, сър — отговаря той толкова високо, колкото може да събере сили. (Броят на „да“ вече е пет от шестте затворника.) Чудя се как този динамичен, страстен, революционен дух — толкова достоен за възхищение у този млад мъж — можа да изчезне така категорично за толкова кратко време.

Между другото, по-късно научихме, че именно Пол-5704 е влязъл толкова дълбоко в затворническата си роля, че като първа част от неговия план за бягство е използвал дългите си, твърди нокти на китарист, за да развие една от капачките на електрическите ключове на стената. След това използвал тази капачка, за да си помогне да свали дръжката на вратата. Освен това използвал тези твърди нокти, за да отбелязва на стената на килията си дните, които са минали след затварянето му: П/В/С/Ч/ досега.

Озадачаващ силен затворник

Следващата молба за предсрочно освобождаване е на затворника Джери-5486. Той е дори още по-озадачаващ от тези, които се появиха по-рано. Той демонстрира оптимистичен стил, чувство, че е способен да се справи тихо с всичко, което му се изпречи на пътя. Физическата му устойчивост ярко контрастира с тази на затворник 416 или на някои от другите слаби затворници, например Глен-3401. Естествено, има го чувството, че той ще издържи целите две седмици, без да се оплаче. Същевременно в твърденията му има неискреност и той не е демонстрирал особена открита подкрепа на някого от другарите си, които са дистресирани. След няколко минути тук 5486 успява да антагонизира Прескот толкова, колкото и всеки друг затворник. Отговаря незабавно, че не желае да се откаже от заплащането, което е изработил досега, в замяна на предсрочно освобождаване.

Надзирателите съобщават, че 5486 не заслужава предсрочно освобождаване, защото „превърна в майтап писането на писма и заради общата му липса на сътрудничество“. Когато е попитан да обясни действията си, затворник 5486 отговаря: „Знаех, че това не е легитимно писмо… то не изглеждаше такова…“.

Надзирател Арнет, който стои настрана мълчаливо и наблюдава ставащото, не може да се сдържи да не прекъсне: „Надзирателите поискаха ли от теб да напишеш писмото?“. Затворник 5486 отговаря утвърдително, а надзирател Арнет продължава: „Надзирателите са поискали да напишеш писмо, което не е легитимно — това ли казваш?“.

Затворник 5486 отстъпва: „Е, може би избрах погрешна дума…“.

Арнет обаче не се отказва. Той чете доклада си пред Комисията: „Затворник 5486 постепенно се хлъзга надолу… той се превръща в нещо като майтапчия и дребен шут“.

— Намираш това за смешно? — предизвиква го Карло.

— Всеки [в стаята] се усмихваше. Аз не се усмихвах, докато те не се усмихнаха — отговаря отбранително 5486.

Карло зловещо се намесва: „Всеки друг може да си позволи усмивка — ние си отиваме у дома довечера“. Въпреки това се опитва да е по-малко конфронтационен от предния ден и задава поредица провокативни въпроси: „Ако беше на мое място, с доказателствата, които имам, заедно с доклада на персонала, какво щеше да направиш? Как би действал? Какво би направил? Какво според теб е правилно за теб?“.

Затворникът отговаря уклончиво, но така и не обсъжда напълно тези трудни въпроси. След още няколко въпроса от други членове на Комисията раздразненият Прескот го освобождава: „Мисля, че видяхме достатъчно. Мисля, че знаем какво трябва да направим. Не виждам никаква причина да си губим времето“.

Затворникът е изненадан, че е освободен толкова рязко. За него е видно, че е създал лошо впечатление у онези, които би трябвало да убеди да подкрепят неговата кауза — ако не предсрочното освобождаване сега, то поне следващия път, когато комисията заседава. Не е действал в свой интерес този път. Кърт кара надзирателят да му сложи белезниците, книжната торба на главата и да го отведе да седне на пейката в коридора, за да чака разглеждането на следващия и последен случай, преди затворниците да бъдат отведени в мазето и да възобновят затворническия си живот.

Видимото напрежение на Сержанта

Последният затворник, който Комисията трябва да оцени, е „Сержанта“, затворник 2093, който — верен на себе си — седи изправен на високия стол, с гърдите напред, главата назад, а брадичката подвита — идеалната военна поза, ако някога съм виждал такава. Той иска предсрочно освобождаване, така че да може да вложи времето си „в по-продуктивна употреба“ и отбелязва, че е „следвал правилата още от първия ден“. За разлика от повечето други затворници, 2093 няма да се откаже от заплащането в замяна на предсрочното освобождаване.

— Ако трябваше да се откажа от заплащането, което съм си изработил досега, това би било още по-голяма загуба на пет дни от живота ми, отколкото ако не се откажа. — Той добавя, че относително малкото заплащане едва ли компенсира времето, което е прекарал в затвора.

Прескот го напада за това, че не звучи „автентично“, че е измислил всичко предварително, че не е спонтанен, че използва думи, за да прикрие чувствата си. Сержанта се извинява, че е създал това впечатление, защото винаги е имал предвид това, което казва, и се опитва да изразява ясно каквото има да каже. Това омекотява Карло, който уверява Сержанта, че той и Комисията ще обсъдят неговия случай много сериозно и след това го поздравява за добрата му работа в затвора.

Преди да приключи интервюто, Карло пита Сержанта защо не е поискал предсрочно освобождаване първия път, когато то е било предложено на всички затворници. Сержанта обяснява: „Щях да поискам предсрочно освобождаване първия път само ако недостатъчен брой други затворници го искат“. Смятал, че другите затворници имат по-големи трудности в затвора от него и не искал молбата му да изпревари нечия друга. Карло внимателно го порицава за тази демонстрация на блестящо благородство, което според него е тъп опит да повлияе върху преценката на Комисията. Демонстрацията на изненада от Сержанта дава да се разбере, че той е имал предвид това, което е казал, и не се опитва да впечатлява комисията или някой друг.

Това видимо заинтригува Карло и той иска да научи личния живот на младия мъж. Карло пита за семейството на Сержанта, за приятелката му, какъв тип филми харесва, дали отделя време да си купува сладолед във фунийка — всички малки неща, които — взети заедно — придават уникалната идентичност на човека.

Сержанта отговаря делово, че няма приятелка, рядко ходи на кино и че обича сладолед, но не е можел да си позволи да си купи фунийка наскоро. „Всичко, което мога да кажа, е, че след като ходих през летния семестър в Станфорд и живях на задната седалка на колата ми, имах малко трудности да спя първата нощ, защото леглото беше твърде меко тук, в затвора, и освен това ям по-добре в затвора, отколкото през последните два месеца, и че имах повече време да си почина, отколкото през последните два месеца. Благодаря ви, сър.“

Еха! Какво нарушение на очакванията ни предлага този млад мъж. Неговото чувство за лична гордост и набития му строеж прикриват това, че е бил гладен цяло лято и че не е имал легло, в което да спи, докато е посещавал лятното училище. Това, че ужасните условия на живот в нашия затвор могат да са по-добър начин на живот за някой студент, е шокираща изненада за всички нас.

В известен смисъл Сержанта като че ли е най-едномерният, безмисловно подчиняващ се затворник от всички, но той е и най-логичният, обмислящият и нравствено последователен от групата. Хрумва ми, че един от проблемите, които този млад мъж може да има, произтича от неговата отдаденост на живот според абстрактни принципи и от това, че не знае как да живее ефективно с другите хора или как да моли другите да подкрепят това, от което той има нужда — финансова, лична и емоционална. Той изглежда твърде силно обвързан от вътрешната си решимост и външната си военна поза, така че никой всъщност няма достъп до истинските му чувства. Може да се окаже, че има по-труден живот от този на останалите му връстници.

Разкаянието не върши работа

Точно когато Комисията се подготвя да приключи сесията, Кърт обявява, че затворник 5486 — насмешливият — иска да направи допълнително изявление пред нея. Карло кима утвърдително.

Затворник 5486 разкаяно казва, че не е изразил това, което наистина е искал да каже, защото не е имал възможност да го обмисли изцяло. Той е преживял личен упадък в този затвор, защото първоначално е очаквал да отиде на съд, а сега се е отказал от тази надежда за справедливост.

Надзирател Арнет, който стои зад него, разказва разговор, който са имали по време на обяда днес и в който 5486 е казал, че упадъкът му трябва да се дължи на това, че „е попаднал на лоша компания“.

Карло Прескот и Комисията са очевидно объркани от това изказване. Как то подпомага каузата му?

Прескот очевидно е разстроен от тази демонстрация. Той казва на 5486, че ако Комисията трябва да направи някакви препоръки: „Аз ще се погрижа лично ти да си тук до последния ден. Нищо лично срещу теб, но ние сме тук, за да защитаваме обществото. А аз не мисля, че можеш да излезеш и да вършиш конструктивна работа, да правиш онези неща, които ще те направят ценен член на общността. Ти излезе през тази врата и осъзна, че си ни говорил така, сякаш сме двама идиоти, а ти си имаш работа с ченгета и фигури на властта. Не се разбираш особено добре с властовите фигури, нали? Как се разбираш с твоите родители? Това, което се опитвам да кажа, е, че излезе през вратата и имаше малко време да помислиш; сега си обратно тук и се опитваш да ни измамиш да гледаме на теб по различен начин. Какво истинско социално съзнание имаш? Какво смяташ, че наистина дължиш на обществото? Искам да чуя нещо истинско от теб“. (Карло е обратно във формата от първия ден!)

Затворникът е изненадан от тази фронтална атака срещу характера му и бърза да се извини: „Имам нова преподавателска работа. Това е работа, която според мен си струва“.

Прескот не се връзва на историята му: „Това може дори да те направи по-подозрителен. Не мисля, че бих искал да преподаваш на някое от моите деца. Не и с твоето отношение, тежката ти незрялост, безразличието ти към отговорността. Ти не можеш да се справиш дори с четири дни в затвора, без да се превърнеш в напаст. След това ми казваш, че искаш да преподаваш, да правиш нещо, което е наистина привилегия. Привилегия е да влезеш в контакт с почтени хора и да имаш нещо да им кажеш. Не знам, ти не ме убеди. Просто чета досието ти за пръв път и ти не си ми показал нищо. Надзирател, отведи го“.

Окован във верига, с торба на главата и завлечен обратно в затвора в мазето, затворникът ще трябва да изпълни по-добро шоу на следващото изслушване за предсрочно освобождаване… приемайки, че му се даде отново тази привилегия.

Когато пуснат предсрочно затворник стане председател на Комисията по предсрочното пускане на свобода

Преди да се върнем към онова, което се случва в Двора в наше отсъствие по време на тези две паузи с изслушването от Комисията по предсрочното освобождаване, е показателно да отбележим ефекта, който тази ролева игра има върху нашия закоравял председател на „Изслушването пред възрастен авторитет“. Един месец по-късно Карло Прескот предложи чувствителна лична декларация на влиянието, което това преживяване е имало върху него:

„Винаги когато идвах за експеримента, неизменно изпитвах чувство на депресия“ — точно толкова автентичен беше той. Експериментът престана да бъде експеримент, когато хората започнаха да реагират на различни типове неща, които се случваха в хода на експеримента. Например забелязах в затвора, че хората, които се смятаха за надзиратели, трябваше да се държат по определен начин. Те трябваше да създават определени впечатления, определени нагласи. Затворниците в други отношения имаха своите си нагласи, определени впечатления, които изиграваха — същото ставаше и тук.

Не мога дори да започна да вярвам, че експериментът позволи на мен — играейки член на комисията, председател на комисията — на Комисията на възрастния авторитет — да кажа на един от затворниците: „Как така — пред лицето на неговата арогантност и дръзко отношение — как така ориенталците рядко влизат в затвора, рядко се оказват в такъв тип ситуации? Ти какво направи?

Точно в този конкретен момент в изследването цялата му ориентация се промени. Той започна да ми реагира като на отделен човек, започна да ми говори за личните си чувства. Един човек толкова цялостно беше ангажиран, че се върна в стаята, сякаш смяташе, че второ влизане в стаята, за да говори с Комисията на възрастния авторитет, може да доведе до по-бързото му предсрочно освобождаване“.

Карло продължава с това себеразкриване: „Е, като бивш затворник трябва да призная, че всеки път, когато идвах тук, търканията, подозрението, антагонизмът, изразяван, когато мъжете си влизаха в ролите… ме караха да разпозная типа впечатление за упадък, което е резултат от лишаването от свобода. Точно това предизвикваше у мен дълбокото чувство на депресия, сякаш бях обратно в затворническа атмосфера. Цялото нещо беше автентично, изобщо не беше мнимо.

[Затворниците] реагираха като човешки същества на ситуацията, колкото и да беше импровизирана, която беше станала част от техните преживявания в този конкретен момент от времето. Представям си, че като така, тя отразяваше типа метаморфоза, която се осъществява в мисленето на затворника. В крайна сметка той напълно осъзнава нещата, които стават във външния свят — строежа на мостове, раждането на деца — те нямат нищо общо с него. За пръв път е напълно отчужден от останалата част от обществото — всъщност от човечеството.

Неговите «колеги» в тяхната паника и смрад, и горчивина стават негови другари и всички други неща с изключение на периоди от време на време, когато той може в резултат на посещение, в резултат на нещо, което се случва, например отиване на изслушване пред Комисията по предсрочно освобождаване, дори няма нужда да се идентифицираш с миналото си. Има го само това време, само този момент.

… не бях изненадан, нито пък е голямо удоволствие да открия, че убеждението ми се потвърждава, че «хората стават ролите, които изпълняват», че надзирателите стават символите на властта и не могат да се предизвикват и че няма правила и права, които те са длъжни да гарантират на затворниците. Това става с надзирателите в затвора, става и със студентите, които играят ролята на затворнически надзиратели. Затворникът, от друга страна, който е оставен да обмисля собствената си ситуация по отношение на това, колко дързък е, колко ефективен е да държи преживяването настрана от себе си, се изправя всекидневно лице в лице със собствената си безпомощност. Той трябва да корелира както омразата си, така и ефективността на дързостта си с реалността, че независимо колко героичен или смел се вижда в определен момент, той пак ще бъде преброен и пак ще бъде подложен на правилата и регулациите на затвора“.[1]

Мисля, че е подходящо да завърша това обсъждане с подобно проникновен пасаж от писмата на политическия затворник Джордж Джаксън, написани малко преди изявлението на Карло. Спомнете си, че неговият адвокат искаше аз да бъда вещо лице в защитата му в предстоящия процес срещу „Солдад Брадърс“. Джаксън обаче беше убит преди да мога да го направя — един ден, след като изследването ни приключи.

Странно е наистина, че човек може да открие тук нещо, на което да се засмее. Всеки е затворен по 24 часа дневно. Те нямат нито минало, нито бъдеще, нямат друга цел освен следващото хранене. Те се страхуват, объркани и смутени са от свят, който знаят, че не са създали, който чувстват, че не могат да променят, така че издават тези шумни звуци, за да не чуват какво се опитва да им каже съзнанието им. Смеят се, за да уверят себе си и тези около тях, че не се страхуват, нещо като онзи суеверен човек, който си подсвирква или пее щастливото си число, когато минава покрай гробището.[2]

[1] Този дълъг цитат от Карло е от интервю за Chronolog NBC от продуцента Лари Голдстайн, записано в Станфорд през септември 1971 г., напечатано от секретарката ми Розан Сосот, но за съжаление, не е използвано в окончателното предаване, когато е излъчено. ↑

[2] George Jackson, Soledad Brother: The Prison Letters of George Jackson (New York: Bantam Books, 1970), с. 119–120. ↑

8. Конфронтациите с реалността в четвъртък

Затворът в четвъртък е пълен с неволи, но имаме още много дълъг път да изминем, преди изследването ни да е завършено. В средата на нощта се събуждам от ужасен кошмар, в който съм хоспитализиран в непознат град след автомобилна катастрофа. Мъча се да обясня на медицинската сестра, че трябва да се върна на работа, но тя не може да ме разбере. Сякаш говоря на чужд език. Крещя да ме пусне: „Трябва да ме освободите“. Вместо това тя ме завързва и залепва устата ми с лепенка. В нещо като „осъзнат сън“, в който човек осъзнава, че е действащо лице в сън, докато все още сънува, си представям, че новината за катастрофата достига до надзирателите[1]. Те са очаровани, че след като „либералът директор с кървящо сърце“ е извън картинката сега са напълно свободни да се справят със своите „опасни затворници“ по всеки начин, който сметнат за необходим, за да поддържат закона и реда.

Това наистина е плашеща мисъл. Представете си какво би могло да стане в този затвор в мазето, ако надзирателите могат да правят всичко, което им хрумне със затворниците. Представете си какво могат да направят, знаейки, че нямат надзор, никой не наблюдава тайните им игри на мотивиране и подчинение, никой не пречи на малките им „експерименти със съзнанието“, които те биха могли да разиграят така, както им диктуват приумиците и остроумието им. Скочих от разтегателния диван в кабинета ми горе, измих се, облякох се и се запътих за мазето, радостен, че съм оцелял от този кошмар и че собствената ми свобода е възстановена.

Броенето в 2:30 ч отново се разгръща с пълна сила. Седемте уморени затворници, събудени още веднъж от шумни, пронизителни свирки и палки, които блъскат по решетките на техните смърдящи, голи килии, са подредени в редица срещу стената. Надзирател Ванди рецитира избрани правила и след това изпитва паметта на затворниците за тях, като налага различни наказания за пропуските в паметта.

Гол затворник в СЗЕ в неговата килия №3

Надзирател Серос би искал цялото преживяване да прилича повече на здраво управляван военен затвор, така че кара затворниците да маршируват на място, сякаш са в армията. След кратко обсъждане двамата другари решават, че тези млади мъже трябва да бъдат по-пълно дисциплинирани и да разберат значението на оправянето на леглата си така, както е в армията. На затворниците е наредено да махнат всичко от леглата си и след това да ги оправят прецизно и да застанат до тях за инспекция. Естествено, като в добър лагер за новобранци, всички се провалят на инспекцията, трябва отново да махнат всичко от леглата, да ги оправят отново, отново се провалят на инспекцията и след това повтарят нелепия процес докато на надзирателите не им доскучава от тази игра. Надзирател Варниш добавя своето мило мнение: „Окей, хора, сега, след като си оправихте леглата, може да спите в тях… до следващото преброяване“. Спомнете си, че това е само петият ден от нашия експеримент.

[1] Осъзнатото сънуване е състояние на полуосъзнаване, което сънуващият има за следене или дори осъществяване на контрол над неговия сън, докато той се разгръща. Добър неотдавнашен източник за този интересен феномен е книгата на колегата ми S. LaBerge, Lucid Dreaming: A Concise Guide to Awakening in Your Dreams and in Your Life (Boulder, CO: Sounds True Press, 2004). ↑

В Двора избухва насилие

По време на преброяването в 7 ч и видимо по-безгрижното пеене, изисквано от затворниците, избухва насилие. Затворник Пол-5704, изтощен от липсата на сън и раздразнен от това, че е нарочен за малтретиране от почти всички смени, отговаря на удара. Той отказва да прави коремни преси, както му е наредено. Серос настоява, че всички други трябва да продължат с коремните преси, без да спират, докато 5704 се съгласи да се присъедини към тях: само неговото подчинение може да спре тези болезнени физически упражнения. Затворник 5704 не се хваща на стръвта.

В дълго интервю с Кърт Банкс Пол-5704 описва своята гледна точка за инцидента и враждебността, която загноява в него:

„Имам отвратителни мускули на бедрата и не ми трябвало да ги разтягам. Казах им това, но те рекоха: «Млъквай и ги прави така или иначе». «Майната ти, малък боклук» — отвърнах, докато лежах на земята. Когато ставах, за да ме тикнат в Дупката още веднъж, той [Серос] ме бутна срещу стената. Сборичкахме се, блъскайки се силно един друг и викайки. Исках да извия под него и да го ударя по лицето, но за мен това би представлявало бой… Аз съм пацифист, не мислех, че имам това в себе си. Нараних си обаче крака, когато се борехме, и настоях да ме види лекар, но вместо това ме бутнаха в Дупката. Заплаших наистина, че ще го «изравня със земята», когато изляза от Дупката, така че те ме държаха там, докато всички останали закусваха. Когато най-накрая ме пуснаха от тъмничния затвор, бях бесен и наистина се опитах да ударя този надзирател [Серос].

Бяха нужни двама надзиратели, за да ме обуздаят. След като ме заведоха в отделна стая за самостоятелната ми закуска, се оплаках от болката в крака и помолих за лекар. Не позволих надзирателите да изследват крака ми, защото те какво разбират от това?

Храних се сам, но се извиних на [Варниш], който беше най-малко враждебен към мен. Човекът, който наистина искам да смажа обаче, е «Джон Уейн» — този човек от Атланта. Аз съм будист, а той продължава да ме нарича комунист само за да ме провокира — и го постига. Сега мисля, че доброто отношение от страна на някои надзиратели, например големия Ландри [Джеф] е само защото им е наредено да се държат така“.[1]

Надзирател Джон Ландри отбелязва в дневника за деня, че 5704 е затворникът, който е в най-големи неприятности, или „поне е най-наказвания затворник“:

След всеки епизод той [5704] демонстрира значителна депресия, но духът му, който той нарича „изродска психика“, продължава да се повдига. Той е един от затворниците с най-силна воля. Освен това отказва да мие чиниите от обяда, затова препоръчах да му даваме гадни вечери и да го лишим от привилегията му да пуши — той е пристрастен пушач.

Да разгледаме следната противоположна и проницателна гледна точка — на надзирателя Серос — за този критичен инцидент и психологията на лишаването от свобода по принцип:

Един от затворниците, 5704, изобщо не сътрудничеше, затова реших да го вкарам в Дупката. По това време това беше редовна рутина. Той реагира с насилие и установих, че трябва да се защитя — не като мен, а като надзирател. Той ме мразеше като надзирател. Реагираше на униформата. Чувствах, че това е образът, който той има за мен. Нямах друг избор, освен да се защитя като надзирател. Чудех се защо другите надзиратели не се впускат да ми помогнат. Всеки беше изумен.

Осъзнах тогава, че аз съм също толкова затворник, колкото и те. Аз бях просто реакция на техните чувства. Те имаха по-голям избор в действията си. Не мисля, че ние имахме. И двете страни бяхме смазани от потисническата ситуация, но ние, надзирателите, имахме илюзията за свобода. Те го виждаха така тогава, иначе щях да напусна. Всички влязохме като роби на парите. Затворниците скоро станаха наши роби; ние пък бяхме роби на парите. Осъзнах по-късно, че всички сме роби на нещо в тази среда. Да мисля за него като за „просто експеримент“ означаваше, че никаква реална вреда не може да се нанесе. Това беше илюзията за свободата. Знаех, че мога да напусна, но не го направих, защото не можех като роб на нещо там[2].

Затворник Джим-4325 се съгласи за робската природа на своята ситуация: „Най-лошото по отношение на това преживяване е свръхструктурираният живот и абсолютното подчинение, което човек трябва да демонстрира пред надзирателите. Унижението да сме почти роби на надзирателите е най-лошото“.[3]

Същевременно надзирател Серос не позволи на чувството си, че е хванат в капана на ролята си, да пречи на упражняването на властта на позицията си. Той отбеляза: „Наслаждавах се да ги притеснявам. Притесняваше ме, че «Сержанта», 2093, беше толкова овчедушен. Карах го да лъска ботушите ми седем пъти и той никога не се оплака“.[4]

В своите разсъждения надзирател Ванди разкри дехуманизиращото възприятие за затворниците, което се беше промъкнало в мисленето му за тях: „Затворниците бяха вече много овчедушни към четвъртък с изключение на кратка схватка между Серос и 5704 — дребен инцидент с насилие, който изобщо не ми хареса. Мислех за тях като овце и изобщо не ме интересуваше тяхната ситуация“.[5]

В доклада на надзирател Серос с окончателната му оценка той предложи различен поглед към оформящото се чувство на дехуманизиране от страна на надзирателите към затворниците:

Доста пъти забравях, че затворниците са хора, но винаги се хващах, осъзнавах, че те бяха хора. Просто мислех за тях като „затворници“, губейки контакт с тяхната човешка природа. Това ставаше за кратки периоди от време, обикновено когато им давах заповеди. На моменти съм уморен и отвратен, това е обикновеното ми психично състояние. Освен това действително упражнявам волята си да ги дехуманизирам, за да ми бъде по-лесно.[6]

Нашият персонал е съгласен, че от всички надзиратели този, който най-последователно „следва стриктно правилата“, е Варниш. Той е един от най-възрастните надзиратели, на 24 години, като Арнет. И двамата са докторанти, така че би трябвало да са малко по-зрели от другите надзиратели, чиято възраст беше 18 години — Серос, Ванди и Дж. Ландри.

Всекидневните доклади на Варниш са най-подробните и дългите, включително разкази за отделни инциденти със затворническо неподчинение. Въпреки това той рядко коментира какво правят надзирателите и в тези доклади няма намек за психологическите сили, които действат. Варниш наказва затворниците само заради нарушения на правилата и никога произволно. Ролевата му игра е толкова цялостно интернализирана, че той е затворнически надзирател винаги когато е в тази затворническа среда. Той не е драматичен и малтретиращ като някои от другите, например Арнет и Хелман. От друга страна, не се опитва да накара затворниците да го харесват, както правят другите, например Джеф Ландри. Той просто си върши работата колкото се може по-рутинно и ефикасно. Виждам от информацията за него, че той се смята за егоистичен на моменти, с привкус на догматизъм.

„На моменти имаше отчетлива тенденция да минимизираме усилията, като не тормозим затворниците толкова, колкото можехме да го направим“ — съобщава Варниш.

Начинът, по който ролите могат да започнат да управляват не само емоциите на човека, но и неговия разум, е разкрит интересно в анализа на Варниш върху него самия, написан след изследването:

Започнах в този експеримент, мислейки, че вероятно ще мога да действам по начин, подходящ за експеримента, но с напредването му бях твърде изненадан да открия, че чувствата, които исках да си наложа, започваха да надделяват над мен. Всъщност започвах да се чувствам като надзирател, а наистина мислех, че съм неспособен на такъв вид поведение. Бях изненадан — не, бях изумен — да открия, че наистина бих могъл да бъда — ъ — че мога да действам по начин, който е толкова абсолютно необичаен за всичко, което бих могъл да си мечтая да правя. И докато го правих, не изпитвах никакво съжаление, не изпитвах никаква вина. Едва след това, когато започнах да разсъждавам какво бях направил, това поведение започна да ме осенява и осъзнах, че това беше част от мен, която преди не бях забелязвал.[7]

[1] Записано интервю на затворника с Кърт Банкс. ↑

[2] Последната оценка на надзирателя. ↑

[3] Последната оценка на затворника. ↑

[4] Последната оценка на надзирателя. ↑

[5] Последната оценка на надзирателя. ↑

[6] Последната оценка на надзирателя. ↑

[7] Интервю за Chronolog на NBC, November, ноември 1971 г. Варниш беше студент трета година по икономика. ↑

Затворник 5704 си спечелва още изтезания

Нападението на затворник Пол-5704 срещу Серос беше основна тема на разговорите в стаята на надзирателите в 10 ч, когато се сменяха сутрешната и дневната смяна и те събличаха или обличаха униформите си, за да приключат или да започнат работа. Те се съгласиха, че той ще има нужда от специално внимание и дисциплиниране, тъй като не може да се толерират никакви подобни атаки срещу надзирателите.

Затворник 5704 не беше включен в броенето в 11:30 ч, защото беше завързан с верига за леглото си в килия 1. Надзирател Арнет нареди на всички останали да легнат на земята за 70 лицеви опори като групово наказание за неподчинението на 5704. Макар че затворниците отслабваха заради минималната храна и бяха изтощени от липсата на сън, въпреки това успяха да изпълнят този значителен брой лицеви опори — който аз не можех да направя, когато съм добре хранен и отпочинал. Те влизаха в спортна форма с нежелание и бяха нещастни.

Продължавайки ироничната тематична музика от предния ден, затворниците бяха накарани да пеят високо и ясно „О, каква красива сутрин“ и „Изумителна благодат“ смесени с хорово пеене на „Греби, греби, греби лодката си“. Малко след като се присъедини към другарите си за този хор, затворник Пол-5704 продължи вербалното си неподчинение и още веднъж беше хвърлен в Дупката. Крещейки и псувайки с пълно гърло, той отново беше изритан зад дървения параван, който разделяше двете части на Дупката. Надзирателите го влачиха, щракнаха му белезници, завързаха във верига и двата му глезена и го сложиха обратно в килия 2, докато поправят щетите в Дупката. Тъмничният затвор сега имаше две отделни килии за всеки двама затворници, които трябваше да се дисциплинират едновременно.

Толкова изобретателно решен, колкото могат да бъдат истинските затворници, 5704 някак си беше успял да свали шарнирните болтове на вратата на килията си, да се заключи вътре и да се подиграва на надзирателите. Още веднъж те нахлуха в килията му и го извлачиха обратно във вече ремонтираната Дупка, докато той беше отведен при Комисията по предсрочното пускане на свобода по-късно през този ден за дисциплинарно изслушване.

Бунтарските действия на 5704 най-накрая пробиха хладнокръвната фасада, която надзирател Арнет внимателно култивираше. Като един от по-възрастните надзиратели, докторант по социология, който беше преподавал в три затвора за малолетни и който беше обвинен (и оправдан) за „незаконно събиране“ в протест за граждански права, Арнет имаше най-релевантния опит, за да бъде съвестен надзирател. Той е такъв, но без никакво състрадание към затворниците, тъй като се държи напълно професионално във всеки момент, в който е в Двора. Той е прецизен във вербалните си команди точно колкото се контролира във физическите си жестове. Станал е нискостатусна авторитетна фигура, като телевизионен говорител, с неговите единни движения на главата, врата и раменете, и синхронизираните жестове на ръката-китката-дланта. Преднамерен в думите и делата си, Арнет внушава чувството на икономия на ангажирането със сцената около него. Трудно е да си го представиш смутен от нещо, както е трудно и да си представиш, че някой го предизвиква.

Аз самият съм малко изненадан от хладнокръвието, което изпитвах през цялото време. Разгневих се само един път, когато 5704 взе бравата от вратата си и ме удари в стомаха със собствената ми палка, с която току-що го бях ударил. Друг път се чувствах съвсем релаксиран. Никога не изпитвах никакво чувство на власт или приповдигнатост, когато наказвах хората или нареждах какво да правят.[1]

В тази затворническа среда Арнет използваше разбирането си за някои от изследванията в социалните науки като свое предимство:

Осъзнавах въз основа на прочетеното от мен, че скуката и другите аспекти на затворническия живот могат да бъдат използвани, за да се накарат хората да се чувстват дезориентирани от това, че са безлични, получават скучна работа, наказват се всички затворници заради лошото поведение на отделни хора, от тях се иска идеално изпълнение на тривиални изисквания в сесиите за физически упражнения. Бях чувствителен към властта на онези, които контролираха социалната среда, и се опитвах да засиля отчуждението [от затворниците], като използвам някои от тези техники. Можех да го използвам само по много ограничен начин, защото не исках да съм брутален.[2]

Оспорвайки предсрочното освобождаване на 5704, Арнет написа до Комисията: „На този етап едва ли мога да отбележа всички нарушения на 5704. Той непрекъснато и много сериозно не се подчинява, има изблици на насилие и крайни смени на настроенията и непрекъснато се опитва да подбуди другите затворници към неподчинение и обща липса на сътрудничество. Действа зле дори когато знае, че това ще доведе до наказване на другите затворници. Дисциплинарната комисия трябва да се отнесе с него сурово“.

[1] Последната оценка на надзирателя. ↑

[2] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

Затворник 416 конфронтира системата с гладна стачка

Затворник 5704 не беше единственият дисциплинарен проблем. Лудостта на това място, с която всички свикнахме в рамките на няколко дни, откакто започнахме миналата неделя, беше засегнала и затворник 416, когато той пристигна вчера като заместник на първия освободен затворник — Дъг-8612. Той не можеше да повярва на това, на което е свидетел, и искаше да напусне незабавно експеримента. Съкилийниците му обаче му казаха, че не може да напусне. Другарите му предадоха невярното твърдение на затворник 8612, че не е възможно човек да си тръгне, че „Те“ няма да позволят на никого да напусне, преди да е изтекло времето. Това ми напомня за прочутата строфа от песента Hotel California („Хотел Калифорния“): „Можеш да освободиш стаята винаги когато поискаш, но никога не можеш да си тръгнеш“.

Вместо да оспорва това невярно твърдение, затворник 416 по-скоро би използвал пасивно средство за бягство. „Разработих план — казва той по-късно. — Щях да настоявам на вратичката в моя набързо подготвен договор. Каква сила отвъд пледирането обаче можех да упражня върху тази система? Можех да въстана като Пол-5704. Чрез използването на правни тактики, за да се измъкна обаче, чувствата ми имаха вторично значение, макар че ги следвах от гледна точка на постигането на целта ми. Вместо това избрах да изчерпя ресурсите на тази симулация, като съм невъзможен, като отказвам всички награди и приемам техните наказания.“ (Малко вероятно е 416 да осъзнава, че приема стратегия, използвана от профсъюзите в борбата срещу мениджмънта: „да се играе по правилата“, известна преди това като „работа според правилата“ по всеки въпрос, за да се разобличат присъщите слабости в системата.[1])

Затворник 416 реши да продължава с бързо темпо, защото отказвайки храната, предлагана от надзирателите, ще отнеме един от източниците им на власт над затворниците. Гледайки мършавото му тяло, лишено от всякакви мускули, 61 кг при ръст от 1,72 м, си помислих, че той вече изглежда като жертва на умирането от глад.

В някои отношения Клей-416 беше по-силно повлиян от първия си ден като затворник в Станфордския общински затвор, отколкото всеки друг, както той ни каза в този личен, но деперсонализиран анализ:

Започнах да чувствам, че губя идентичността си. Човекът, когото наричам „Клей“, човекът, който изобщо ме сложи тук, човекът, който изрази доброволно желание да влезе в този затвор — защото това беше затвор за мен и продължава да е затвор, аз не гледам на него като на експеримент или симулация: това е затвор, управляван от психолози вместо от държавата. Започнах да чувствам, че идентичността, човекът, който аз бях и който реши да влезе в затвора, ми е далечен — той беше отдалечен, докато най-накрая аз не бях там. Аз бях „416“. Бях всъщност моя номер и 416 трябваше да реши какво да прави и точно тогава реших да гладувам. Реших да гладувам, защото това беше единствената награда, която надзирателите даваха. Те винаги заплашваха, че няма да ти позволят да се храниш, но трябваше да ти дадат да ядеш. И затова спрях да се храня. След това имах един вид власт над нещо, защото установих, че това е единственото, по което не могат да ме пречупят. Щяха яко да загазят в крайна сметка, ако не са в състояние да ме накарат да се храня. И така аз един вид ги унижавах с това, че съм в състояние да гладувам.[2]

Той започна с това, че отказа да докосне обяда си. Арнет съобщи, че е подочул 416 да казва на съкилийниците си, че възнамерява да не се храни, докато не получи правната консултация, за която настоява. Казал че „След около 12 часа вероятно ще припадна и тогава какво могат да направят те? Ще трябва да се предадат“. Арнет го възприемаше просто като „дръзко и грубо“ говорещ затворник. Той не виждаше нищо благородно в неговата гладна стачка.

Това беше нов затворник, който се впуска в дързък план за неподчинение, директно оспорващ властта на надзирателите. Действието му можеше потенциално да го превърне в герой на ненасилието, около когото да се обединят затворниците — човек, който да ги вдигне от техния безмисловно подчиняващ се ступор — като Махатма Ганди. Обратното, ясно е, че насилието, използвано от 5407, не вършеше работа на място, където властовите ресурси бяха толкова дебалансирани в полза на системата. Надявах се, че 416 ще измисли друг план, който ще включва съкилийниците му и другите в общо неподчинение, използвайки масова гладна стачка като тактика за „саниране“ на суровите условия за тях. Въпреки това се притеснявах, че той е толкова фокусиран навътре върху себе си, че не осъзнаваше в особена степен нуждата да ангажира събратята си в по-пълно групово противопоставяне.

[1] „Работа според правилото“ (за базисно определение вж. http://en.wikipedia.org/wiki/Work_to_rule): Като политика работата според правилото е алтернатива на синдикатите на стачкуването за държавните служители. Тъй като работниците, откликващи на кризи, например полицаи и пожарникари, биха били уволнени незабавно или заменени, ако излязат в стачка, трябваше да открият алтернативи. Очевидно първият прецедент е прочутата стачка на бостънската полиция през 1919 г. Тогавашният губернатор на Масачузетс Калвин Кулридж освобождава 1200 мъже заради стачката и казва: „Никой, никъде, по никое време няма право да се стачкува срещу обществената безопасност“, което днес се цитира широко. Той печели популярност, което му помага да се катапултира на вицепрезидентския пост и в крайна сметка и президентския пост на САЩ. Има друг случай през 1969 г., включващ полицейското управление на Атланта, когато Братският полицейски орден (FOP) използва подобна тактика на „забавяне“, която изглежда идентична с „работата според правилото“. По онова време хипи активисти обикновено не са били арестувани и са получавали по-снизходително отношение от широко приемана, но неофициална полиция. Протестирайки за по-високи заплати и по-малко часове работа (наред с други неща), FOP започва „забавяне“ чрез издаване на огромни бройки фишове на хипита и други дребни нарушители, което претоварва административната система и прави практически невъзможно полицейските сили да продължат да работят ефективно. По онова време имаше голям страх от избухване на престъпността и полицията в крайна сметка преговаря за по-високи надници и условия. Вж. M. Levi, Bureaucratic Insurgency: The Case of Police Unions (Lexington, MA: Lexington Books, 1977), International Association of Chiefs of Police, Police Unions and Other Police Organizations (New York: Arno Press и The New York Times, 1971) (Bulletin no. 4, September 1944). ↑

[2] Последното интервю на затворника. ↑

Още двама затворници имат криза

Изглеждаше, че проблемите, предизвикани от 5407 и 416, бяха началото на ефект на доминото в конфронтациите. Майката на затворник 1037 беше права. Синът й Рич не й изглеждаше добре; сега той и на мен не ми изглеждаше добре. Ставаше все по-депресиран, след като родителите му си бяха тръгнали след часа за посещение; вероятно му се искаше те да бяха настоявали да го приберат у дома с тях. Вместо да приеме оценката на майка си за своето състояние, Рич вероятно започна да вярва, че мъжествеността му е поставена на карта. Искаше да докаже, че може да го понесе „като мъж“. Не можеше. Точно като своите съкилийници 8612 и 819 от първоначално бунтарската килия 2, 1037 демонстрираше симптоми на краен стрес до такава степен, че трябваше да помоля да го заведат в тиха стая извън затворническия двор и да му кажа, че ще е най-добре, ако той бъде пуснат предсрочно на този етап. Той беше доволен и изненадан от добрата новина. Докато му помагах да се преоблече в цивилните си дрехи, той продължаваше да трепери. Казах му, че ще получи пълното заплащане за целия експеримент и че скоро ще се свържем с него и с всички други, за да прегледаме резултатите от изследването, да попълнят последните въпросници и да им изплатим заплащането.

Затворник 1037 по-късно каза, че най-лошата част от експеримента е било „времето, когато надзирателите ме накараха да си създам впечатлението, че изразяват истинските си вътрешни чувства, а не просто ролята на надзиратели, която играеха. Например имаше моменти по време на периодите на физически упражнения, когато ние, затворниците, бяхме тикани до точката на истинско страдание. Някои надзиратели като че ли се наслаждаваха на нашата агония“.[1]

Когато родителите му дойдоха да го вземат по време на часовете за посещения, новината за предсрочното освобождаване на 1037 не беше приета добре от затворник 4325, който беше по-стресиран, отколкото някой от нас подозираше. „Големият Джим“ както нашият екип наричаше 4325, изглеждаше като самоуверен млад мъж, чиято оценка преди подбора сочеше, че е в нормалния диапазон по всички мерки. Въпреки това онзи следобед той внезапно рухна.

Когато дойде представянето пред Комисията по предсрочно освобождаване, незабавно се изпълних с надежда, че ще бъда освободен. Почувствах се обаче много потиснат, когато Рич [1037] беше освободен, а аз — не. Този акт ме разтърси и предизвика още по-силно отчаяние. В резултат на това рухнах. Научих, че емоциите ми са налице в много по-голяма степен, отколкото мислех, и осъзнах какъв страхотен живот всъщност имам. Ако затворът е нещо като това, което преживях тук, не знам как би могъл да помогне на когото и да било.[2]

Казах му същите неща, които бях казал и на 1037, а именно че скоро ще го пуснем предсрочно за доброто му поведение и че е окей, ако той си тръгне по-рано. Благодарих му за участието, казах му, че съжалявам, че съм бил толкова суров с него и го поканих да се върне скоро, за да обсъдим това, което сме установили. Исках всички студенти да се върнат заедно, за да споделят реакциите си, след като донякъде са се дистанцирали от това необичайно преживяване. Той си събра нещата и тихо си тръгна, след като посочи, че не е нужно да се среща с психологически консултант в Студентския здравен център.

В дневника на главния надзирател е отбелязано: „4325 реагира зле и трябва да бъде освободен до 17:30 ч заради сериозни реакции като тези, демонстрирани от 819 [Стю] и 8612 [Дъг] преди него“. Дневникът освен това добавя любопитния факт, че никой от затворниците или от надзирателите не споменава за освобождаването на 4325. Заминал си е и е забравен. Да почива в мир. Очевидно към този момент от изтощителния тест за издръжливост всичко, което има значение, е кой присъства и може да бъде отчетен, а не кой е присъствал в миналото. Надалеч от погледа определено е равнозначно на отсъствие от съзнанието.

[1] Въпросникът за затворника след въпросника след експеримента. ↑

[2] Последна оценка на затворника. ↑

Писма до дома от Станфордския затвор

Днес, когато затворниците пишеха писма до дома, обяснявайки как си прекарват чудесно, както и преди, затворник 5486 [Джери] не можеше да напише правилно писмото си до третия опит — съобщава надзирател Маркъс. — Поведението на този затворник и уважението към властта стабилно се спадат от първите дни, когато той беше в образцовата килия №3. След прегрупирането на килията 5486 е повлиян отрицателно от новите си съкилийници и поведението му сега се характеризира с новите му остроумия, особено по време на преброяванията. Цялото му поведение има една-единствена цел — да подкопава властта в затвора.

Докладът на Арнет също посочва този бивш образцов затворник като нов проблем: „5486 непрекъснато се хлъзга надолу, откакто беше отделен от 4325 и 2093 в килия №3. Той е станал нещо като шут и дребен шегаджия. Това неприемливо поведение трябва да се коригира, преди да доведе до извършването на нещо сериозно“.

Третият надзирател от дневната смяна Джон Ландри е също притеснен: „5486 превръща в майтап писането на писма като признак на неговата обща липса на сътрудничество. Препоръчвам като наказание той да бъде накаран да напише 15 писма от този вид“.

Кристина се присъединява към партито на Лудия шапкар

След като в четвъртък Комисията по предсрочното освобождаване и дисциплинарните мерки завърши обсъжданията си, Карло трябваше да се върне в града по спешна работа. Бях доволен, че не се налагаше да го водя на вечеря, защото исках да присъствам за ранните часове за посещения, планирани точно след като затворниците са приключили с вечерята. Трябваше да се извиня на г-жа Y. — майката на затворник 1037 — за нечувствителното си поведение предишната вечер. Освен това обаче исках да имам по-спокойна вечеря с новодошлия на тези обсъждания — Кристина Мазлак.

Кристина току-що беше защитила докторската си дисертация по социална психология в Станфорд и трябваше да започне кариерата си като асистент в Бъркли — една от първите жени, които бяха наети от катедрата по психология там от десетилетия. Тя беше истински диамант — умна, ведра и овладяна. Работеше усилено и беше отдадена на кариера като психолог-изследовател и педагог, Кристина беше работила с мен по-рано като помощник в преподаването и ценен сътрудник в изследванията, както и като неформален редактор на няколко от моите книги.

Мисля си, че щях да съм влюбен в нея дори и ако не беше изумително красива. За бедно дете от Бронкс това елегантно „калифорнийско момиче“ беше сбъднала се мечта. Същевременно трябваше да поддържам почтителна дистанция, така че моите препоръки за нейното наемане на работа да не бъдат помрачени от личната ми обвързаност. Сега, след като тя беше получила едно от най-добрите работни места в страната заради собствените си заслуги, можехме да започнем връзката си открито.

Не й бях разказвал много за този затворнически експеримент, защото тя и някои други колеги и докторанти трябваше да осъществят оценка на персонала, затворниците и надзирателите на следващия ден, петък, на средата на нашите планирани две седмици. Имах чувството, че тя не беше доволна от това, което видя и чу онзи следобед по време на обсъжданията на комисията. Не, че беше казала нещо, което да ме притесни — напротив, притесних се, че тя нищо не каза. Щяхме да обсъждаме нейните реакции на Карло и на сценария по време на късната ни вечеря, както и типа информация, която се надявах тя да може да получи от интервютата в петък.

Свещеникът изпълнява обещанието си за пасторска помощ

Свещеникът, който знае, че това е просто симулиран затвор, вече е изпълнил своята роля, за да засили правдоподобността на този мним затвор със сериозната си и интензивна ролева игра онзи ден. Сега е принуден да изпълни свещеническото си обещание да помогне, ако някой потърси помощта му. Естествено, отец Макдърмът се обажда на майката на Хъби-7258 и казва на г-жа Уитлоу, че синът й се нуждае от правна защита, ако иска да излезе от Станфордския общински затвор. Вместо да каже само, че ако синът й иска толкова много да излезе, тя просто ще го заведе у дома, когато го види при следващата вечер за посещения, г-жа У. прави това, което й е казано. Тя се обажда на племенника си Тим — адвокат към офиса на обществения защитник. Той на свой ред се обажда на мен и ние продължаваме този сценарий, като се съгласяваме да насрочим официалното му юридическо посещение за петък сутрин като още един реалистичен елемент в това преживяване, което става все по-нереално. Нашата малка драма, изглежда, че сега се пренаписва от Франц Кафка като сюрреалистична добавка към „Процесът“ или може би от Луиджи Пирандело като актуализация на неговата „Покойният Матиа Паскал“ или по-известната му пиеса „Шест лица търсят автор“.

Герой в огледалото за обратно виждане

Понякога е нужно време и дистанция, за да осъзнаем стойността на важните житейски уроци. Клей-416 може да осигури контрапункт на класическото изказване на Марлон Брандо в On the Waterfront („На кея“): „Можех да съм претендент“. Клей-416 можеше да каже: „Можех да съм герой“. Във вихъра на момента обаче той беше възприеман просто като „смутител“, който създава трудности на другарите си — бунтовник без видима кауза.

Героизмът често изисква социална подкрепа. Ние обикновено възхваляваме героичните дела на смелите хора, но не правим това, ако действията им имат осезаема непосредствена цена за останалите от нас и не можем да разберем мотивите им. Такива героични семена на съпротивата се сеят най-добре, ако всички членове на общността споделят готовност да страдат за общи ценности и цели. Видяхме такъв пример в съпротивата срещу апартейда на Нелсън Мандела, когато той беше затворен в Южна Африка. Мрежи от хора в много европейски страни са организирали бягства и скривалища на евреите, за да оцелеят от нацисткия Холокост. Гладните стачки са използвани за политически цели в гладуването до смърт на лидери на ИРА по време на лишаването им от свобода в затвора в Белфаст „Лонг Кеш“. Те и други от Ирландската армия за национално освобождение използват гладната стачка като начин да привлекат внимание към статуса си на политически затворници, вместо да бъдат наричани обикновени престъпници.[1] По-наскоро стотици задържани в американския военен затвор в Гуантанамо, Куба, излязоха в продължителна гладна стачка, за да протестират срещу незаконната и нехуманната природа на тяхното пленничество и за да привлекат медийно внимание към тяхната кауза.

Що се отнася до Клей-416, макар че имаше личен план за ефективна съпротива, той не отдели време, за да го сподели със съкилийниците си или с другите затворници, така че те да могат да решат да обединят сили с него. Ако го беше направил, планът му можеше да представлява обединяващ принцип, а не да се отхвърля като лична патология. Щеше да се превърне в колективно предизвикателство срещу злата система, вместо да е диспозиционна ексцентричност. Може би защото той дойде на сцената по-късно, другите затворници не го познаваха достатъчно добре или смятаха, че той не си е платил дължимото като тях по време на първите трудни дни и нощи. Във всеки случай той беше „аутсайдер“ като Дейв — нашия информатор (заместника на 8612). Макар че Дейв бързо беше спечелен на страната на затворниците и се присъедини към тяхната кауза срещу системата, която го беше наела като шпионин, не стана така с 416. Мисля обаче, че и интровертираният стил на 416 отчуждаваше другарите му. Той беше свикнал да прави нещата сам, да живее живота си в собственото си сложно съзнание, а не в сферата на междуличностните връзки. Въпреки това непокорството му имаше силно въздействие върху мисленето на поне един друг затворник, макар и след като затворническото преживяване беше приключило.

Джери-5486 — затворникът, който наскоро беше определен като „всезнайко“ от Комисията по предсрочното освобождаване — беше недвусмислено повлиян от героизма на 416 пред лицето на грубото малтретиране: „Бях впечатлен от стоическата решимост на Клей и ми се ще той да беше там от самото начало. Той щеше да има определено влияние върху събитията, които последваха“.

В по-късните си разсъждения 5486 добави:

Интересно беше, че когато Клей-416, който бе първият истински пример на инатлив човек, който твърдо е решил, когато категорично отказа да изяде надениците си, хората се обърнаха срещу него. По-рано в изследването той щеше да е техният идеал. Тъй като много хора казаха, че ще са твърди и ще стачкуват и такива работи, но когато най-накрая дойде време някой да има смелостта да го направи, те се обърнаха срещу него. Те искаха своите дребни малки удобства, а не да го виждат как той се придържа към собствената си почтеност.

Джери-5486 отбелязваше и колко неприятно е било да е свидетел на сблъсъка между 416 и 7258, „между Хъби и Клей за надениците и приятелката“. По-късно той имаше по-добра гледна точка за истинското значение на тази конфронтация, но не можеше да види истинската природа на събитието, докато то се разгръщаше и когато той би могъл да предприеме действие и да се намеси, за да я разсее:

Осъзнах, че всеки беше потънал толкова дълбоко в цялото нещо, че страдаха и караха и другите да страдат. Беше твърде тъжно да се наблюдава да преминават през това, особено след като [Хъби] не осъзнаваше, че ако не беше успял да види момичето си, това е по вина на „Джон Уейн“, а не на Клей. [Хъби] лапна стръвта и позволи тя да го разкъса.[2]

Междувременно обратно в Дупката Клей-416 се справяше в нещо като стил на Буда, което би накарало Пол-5704 да се гордее с него, ако знаеше, че Клей използва такава подобна на дзен тактика за психично оцеляване.

Медитирах непрекъснато. Например когато отказвах вечеря, надзирателят [Бърдън] накара всички затворници да излязат от килиите си и да се опитат да ме убедят, че денят за посещения ще бъде отменен и всички тези гадости, което прецених, че няма да се случи. Не бях обаче сигурен; просто изчислих вероятността. След това непрекъснато зяпах в капката вода от кренвирша, която блестеше на металната чиния. Просто зяпах капката и се фокусирах първо хоризонтално, а след това вертикално. Никой тогава не можеше да ме притеснява. В Дупката имах религиозно преживяване.[3]

Това мършаво дете беше намерило вътрешно спокойствие чрез пасивната си съпротива, поемайки контрола върху тялото си и дистанцирайки се от надзирателите. Клей-416 предложи това трогващо описание как е вярвал, че е спечелил състезанието на лична воля срещу институционалната власт:

След като отказах храна пред доминиращия вечерен надзирател, бях доволен за пръв път тук. Достави ми удоволствие да вбеся [надзирател Хелман]. Когато ме хвърлиха в Дупката за през нощта, тържествувах. Тържествувах, защото се чувствах сигурен, че съм изчерпал ресурсите му (за да се използват срещу него). Бях изумен да осъзная и че имах уединение в Дупката — беше луксозно. Неговото наказание на другите не ме засягаше. Залагах на границите на ситуацията. Знаех — така бях изчислил — че привилегията на посетителите не може да се премахне. Бях се подготвил да остана в Дупката вероятно до 10 ч на другата сутрин. В Дупката бях най-далече от преживяването на мен самия като „Клей“. Бях „416“, който иска и дори е горд да е „416“. Числото имаше идентичност за мен, защото 416 беше намерил собствена реакция на ситуацията. Не изпитвах нужда да се придържам към бившето мъжество, което съпътстваше старото ми име. В Дупката има 19-сантиметров лъч светлина, простиращ се отгоре до долу, промъкващ се през цепнатина на вратата. Приблизително през третия час там бях изпълнен със спокойствие по отношение на този лъч светлина. Това е най-хубавото нещо в затвора. Нямам предвид това само субективно. Така е — идете и го вижте. Когато около 23 ч ме пуснаха и се върнах в леглото, почувствах, че съм спечелил, че моята воля дотогава беше по-силна от тази на ситуацията като цяло. Онази нощ спах добре.

[1] Тактиката на използване на гладните стачки като политически инструмент се проследява от историка на политиката Шийла Хауард до първия, започнал гладна стачка в историята — Терънс Максуини, депутат (член на парламента). Той е новоизбран кмет на Корк, който умира по време на гладна стачка през 1920 г., търсейки политически статут като затворник. Джери Адамс (водачът на Шийн Фейн) отбелязва, че Максуини директно вдъхновява Махатма Ганди (вж. Предговора в книгата на Боби Сандс). Между 1976 и 1981 г. има различни периоди на такива гладни стачки сред ирландските политически затворници, последната от които става най-известната, когато десет мъже умират вследствие на нея. Сред тях са седем членове на ИРА и най-вече един от лидерите й — Боби Сандс, и трима членове на INLA (Ирландска армия за национално освобождение). Републиканските (т.е. ИРА/INLA) затворници започват гладна стачка в затвора „Лонг Кеш“ („Лабиринта“), намиращ се в южната част на Белфаст. Сред другите протести, които провеждат по време на гладната стачка, е „протестът с одеялата“: отказват да носят затворническите униформи, защото са символ на криминалния статус на човека, и вместо това носят одеяла, за да им е топло по време на гладната стачка.

Боби Сандс пише поредица от вдъхновяващи стихотворения и други текстове от затвора; те са вдъхновили международна подкрепа за политическата кауза на окупирани народи и най-вече в Иран и Палестина в Близкия изток. По същия начин палестински знамена се развяват заедно с ирландските трикольори в Дери Таун (предимно католически/националистичен/републикански) и в райони на Белфаст.

Някои релевантни източници са: Shelia Howard, Britain and Ireland 1914-1923 (Dublin: Gill and Macmillan, 1983); Gerry Adams, Foreword to Bobby Sands Writings from Prison (Cork: Mercier Press, 1997); and Michael Von Tangen Page, Prisons, Peace, and Terrorism: Penal Policy in the Reduction of Political Violence in Northern Ireland, Italy, and the Spanish Basque Country, 1968-1997 (New York: St. Martins Press, 1998). ↑

[2] Последна оценка на затворника. ↑

[3] Последно интервю със затворника, източник и на следващия по-дълъг цитат. ↑

Приятелят показва малко душа

Кърт Банкс ми казва, че от всички надзиратели този, който харесва и уважава най-малко, е Бърдън, защото той е такъв малък раболепник и се мъчи да спечели одобрението на Хелман, живеейки в сянката на големия човек. Аз изпитвам същото, макар че от гледна точка на затворника има и други, които са много по-лоши заплахи за тяхното психично здраве и оцеляване. Един от персонала беше подочул Бърдън да се хвали, че е прелъстил съпругата на приятеля си предната вечер. Те тримата били редовни седмични бриджори и макар че той отдавна бил привлечен към тази 28-годишна майка на две деца, никога не събрал смелост да направи опит да я прелъсти — до този момент. Може би новооткритото му чувство за власт му беше дало смелостта да измами и да сложи рога на стария си приятел. Ако беше вярно, това беше още една причина човек да не го харесва. След това установихме от базисната информация за него, че майка му е избягала от нацистка Германия, така че добавяме малко положителна светлина в нашата оценка на този сложен млад мъж.

Докладът за смяната на Бърдън е изумително точно описание на поведението на официалните надзиратели:

Имаме криза на авторитета, това бунтарско поведение [гладната стачка на 416] потенциално подкопава пълния контрол, който имаме над другите. Опознах идиосинкразиите на различните номера [интересно е, че той ги нарича „номера“: крещяща деиндивидуализация на затворниците]; опитвам се да използвам тази информация само за тормоз докато съм в отделението с килиите.

Освен това той посочва с пръст липсата на подкрепа, която той и другите надзиратели получават от персонала ни: „Истинските проблеми започнаха на вечеря — очакваме от затворническата власт да ни покаже как да се справим с този късен бунт, защото сме притеснени за това, че той не яде… Те странно отсъстват“. (Пледираме „виновни“ за това, че не осигурихме надзор и обучение.)

— Отрицателното ми становище за надзирател Бърдън е омекотено от това, което той направи след това. „Не мога да понасям идеята той [416] да остане в Дупката и минута повече — казва Бърдън. — Изглежда опасно [тъй като правилата ограничават престоя в строгата тъмнична килия до един час], споря с Дейв, а след това тихо връщам новия затворник, 416, обратно в килията му. — И добавя. — Но с известна доза злонамереност му нареждам да вземе надениците със себе си в леглото“.[1]

Валидирането на този положителен поглед към Бърдън идва от коментар на Джери-5486, който е единственият затворник, изразил желание да се откаже от одеялото си заради Клей-416: „Бях разстроен от непрекъснатото празнодумство и беснеене на Джон Уейн. [Бърдън] дойде в моята килия, знаейки, че симпатизирам на Клей, и каза, че няма да го държат там цяла нощ. «Ще го изведем в момента, когато всички са заспали» — ми прошепна и след това продължи да се преструва, че е непреклонен здравеняк. Сякаш имаше нужда от някаква честна, искрена комуникация в лицето на бурята“.[2]

Джери-5486 не само беше на страната на 416, но и започнал да чувства, че най-доброто по отношение на целия експеримент е срещата с Клей: „Да видя човек, който знае какво иска и е готов да издържи всичко, което е необходимо, за да го получи. Той беше единственият със залог, който не се продаде, не умоляваше и не се сгромоляса“.[3] В доклада за тази нощна смяна Бърдън отбелязва: „Няма солидарност между останалите затворници с изключение на 5486, който винаги е изисквал равни привилегии за всички“. (Потвърждавам: това е причината да уважавам Джери-5486 повече от всеки друг от затворниците.)

Това интензивно, продължително преживяване обогатява разбирането ми на сложността на човешката природа, защото точно когато си мислиш, че разбираш някого, осъзнаваш, че познаваш само много малка част от вътрешната му природа, извлечена от ограничен набор от лични или опосредствани контакти. Тъй като и аз започнах да уважавам Клей-416 заради силата на волята му пред лицето на такава силна опозиция, откривам, че той не е Буда от горе до долу. Той ни казва в последното си интервю какво мисли за страданието, което неговата гладна стачка е причинило на останалите затворници: „Ако се опитвам да изляза и надзирателите създадат ситуация, в която е трудно на други хора, защото аз се опитвам да изляза, изобщо не ми пука“.

Неговият приятел Джери-5486 осигурява очарователна гледна точка за сложните психологически игри, които той е играл — и е загубил — в този затвор.

Колкото повече напредваше експериментът, можех да оправдавам действията си, като казвам: „Това е просто игра и знам това, и мога да я издържа достатъчно лесно, а те не могат да ме притеснят, така че ще изкарам до края“. Това беше окей за мен. Наслаждавах се на нещата, броях си парите и планирах бягството си. Чувствах, че главата ми си беше наред и те не можеха да ме разстроят, защото аз бях дистанциран от всичко, наблюдавах го да се случва. Сега обаче осъзнавам, че без значение колко нормален смятах, че съм вътре в главата си, моето затворническо поведение често беше под по-малък контрол, отколкото осъзнавах. Без значение колко открит, дружелюбен и отзивчив бях към другите затворници, пак действах като изолиран, егоцентричен човек, който е рационален, а не състрадателен. Разбирах се добре по моя дистанциран начин, но сега осъзнавам, че моите действия често нараняваха другите. Вместо да откликвам на техните потребности, приемах, че те са също толкова дистанцирани като мен и така рационализирах собственото си егоистично поведение.

Най-добрият пример на това бе, когато Клей [416] беше в Дупката с неговите наденици… Двамата с Клей бяхме приятели, той знаеше, че съм на негова страна по време на инцидента с гладната стачка и мислех, че съм му помогнал донякъде на масата за вечеря, когато другите затворници се опитваха да го накарат да се храни. Когато обаче той отиде в Дупката и на нас ни казаха да крещим разни неща и да блъскаме по вратата, аз го направих точно така, както и всички останали. Лесно се оправдах, като казах: „Това е просто игра. Клей знае, че съм на негова страна. Моите действия нямат никакво значение, така че просто ще се майтапя с надзирателя“. По-късно осъзнах, че крясъците и блъскането по вратата е било наистина трудно за Клей. Ето ме — тормозех човека, когото харесвах най-много. Оправдах това с думите: „Ще извърша движенията, но те нямат контрол над съзнанието ми“. А всъщност онова, което беше наистина важно, бе съзнанието на другия човек. Какво мислеше той? Как моите действия му влияеха? Бях сляп за последиците от моите действия и несъзнавано приписвах отговорността за тях на надзирателите. Бях отделил съзнанието си от моите действия. Вероятно щях да направя всичко с изключение на нанасяне на физическа вреда на затворник, стига да мога да прехвърля отговорността на надзирателите.

И затова сега мисля: вероятно човек не може да отдели съзнанието и действията така ясно, както аз бях направил по време на този експеримент. Гордеех се колко непристъпно е съзнанието ми — не се разстройвах, не им позволявах да контролират съзнанието ми. Когато обаче погледна назад към нещата, които направих, изглежда, че те са имали съвсем силен, но фин контрол върху съзнанието ми.[4]

[1] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

[2] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

[3] Въпросник след експеримента на затворника. ↑

[4] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

„Това, което правиш с тези момчета, е ужасно!“

Последното отиване до тоалетната в четвъртък вечер започна в 22 ч. Кристина работеше в библиотеката след нейното мълчаливо присъствие в Комисията по предсрочното освобождаване и дисциплинарните въпроси. Тя беше слязла в затвора за пръв път, за да ме вземе и да отидем с колата до градския мол близо до университетския комплекс за късна вечеря в ресторанта „Стикнис“. Бях в моя офис на директор на затвора и обмислях логистиката на масовите интервюта на следващия ден. Видях я да приказва с един от надзирателите и когато свърши, й махнах с ръка да седне до бюрото ми. По-късно тя описа необичайната си среща с този конкретен надзирател:

През август 1971 г. току-що бях завършила доктората си в Станфордския университет, където делях един кабинет с Крейг Хейни, и се подготвях да започна новата си работа като асистент по психология в Университета на Калифорния в Бъркли. Релевантната базисна информация би трябвало да включва и това, че отскоро имах романтична връзка с Филип Зимбардо и ние дори обмисляхме възможността за брак. Макар че бях чула от Фил и от другите колеги за плановете за това изследване със симулация на затвор, не бях участвала нито в подготвителната работа, нито в първите дни от действителната симулация. Обикновено щях да се интересувам повече и може би по някакъв начин да участвам, но бях в процес на преместване и фокусът ми беше върху подготовката за първата ми преподавателска работа. Съгласих се обаче, когато Фил ме помоли като услуга да му помогна и да проведа някои интервюта с участниците в изследването. […] Когато слязох в мазето, където беше разположен затворът […] отидох до другия край на коридора, където надзирателите влизаха в двора; имаше стая до входа на двора, която надзирателите използваха, за да си почиват и да се отпускат, когато не са на работа, или да се преобличат в техните униформи в началото на смяната си. Говорих с един от надзирателите там, който чакаше да започне смяната му. Той беше много приятен, любезен и дружелюбен — със сигурност човек, когото всеки би сметнал за наистина мил. По-късно човек от изследователския персонал спомена пред мен, че трябва отново да погледна двора, защото новата нощна смяна е дошла, а това беше смяната на прословутия „Джон Уейн“. Джон Уейн беше прякорът на надзирателя, който беше най-гадният и най-суровият от всички; неговата репутация го предшестваше в различни разкази, които бях чувала. Разбира се, бях нетърпелива да видя кой е той и какво прави, че да привлече толкова голямо внимание. Когато погледнах през прозореца за наблюдение, бях абсолютно изумена да видя, че техният Джон Уейн беше „истински милият човек“, с когото бях говорила по-рано. Само че сега той се бе трансформирал в някой друг. Не само се движеше по различен начин, но и говореше различно — с южняшки акцент… Крещеше и псуваше затворниците, докато ги караше да правят „преброяването“, правеше и невъзможното да бъде груб и войнствен. Това бе изумителна трансформация на човека, с когото току-що бях говорила — трансформация, която се беше осъществила за минути просто чрез прекрачването на прага от външния свят в двора на затвора. С неговата униформа във военен стил, палката в ръка и тъмните, сребърни огледални очила, скриващи очите му… този човек беше абсолютно делови, изцяло сериозен, истински гаден затворнически надзирател.[1]

Точно тогава гледах през отворената врата на моя офис на директор на затвора последната група да марширува към тоалетната. Както обикновено, те бяха вързани един с друг с веригите на глезените им; големи хартиени торби покриваха главите им, а ръката на всеки затворник държеше за рамото този пред него. Надзирател — големият Джеф Ландри — водеше процесията.

— Крис, погледни това! — възкликнах. Тя вдигна поглед и незабавно го сведе.

— Видя ли това? Какво мислиш?

— Вече го видях. — И тя отново отвърна поглед. Бях шокиран от нейното видимо безразличие.

— Какво имаш предвид? Не разбираш ли, че това е тигел за човешкото поведение: ние наблюдаваме неща, които никой не е наблюдавал преди в такава ситуация. Какво ти става? — Кърт и Джафи също се присъединиха към мен срещу нея.

Тя не можа да отговори, защото беше силно емоционално разстроена. Сълзи течаха по бузите й:

— Напускам. Забрави за вечерята. Отивам си у дома.

Изтичах след нея и спорихме на стъпалата пред Джордан Хол — сградата на катедрата по психология. Предизвиках я с това, че едва ли може да бъде добър изследовател, ако ще става толкова емоционална по отношение на изследователска процедура. Казах й, че дузини хора са идвали в този затвор и никой не е реагирал като нея. Тя беше бясна. Не й пукаше, ако ще и всеки в света да смята, че това, което правя, е окей. Това беше просто погрешно. Момчетата страдаха. Като главен изследовател бях лично отговорен за тяхното страдание. Те не бяха затворници, а изследвани лица, момчета, млади мъже, които бяха дехуманизирани и унижавани от други момчета, които са загубили нравствения си компас в тази ситуация.

Нейният спомен за тази конфронтация е изпълнен с бисери на мъдрост и състрадание, но по онова време това беше шамар в лицето ми, звън за събуждане от кошмара, в който живеех ден и нощ през изминалата седмица.

Кристина си спомня:

Около 23 ч затворниците бяха заведени в тоалетната преди да си легнат. Тоалетната бе извън границите на затворническия двор и това представляваше проблем за изследователите, които искаха те да са „в затвора“ по 24 часа в денонощието (точно както е в истинския затвор). Те не искаха затворниците да виждат хора и места от външния свят — това щеше да наруши цялата среда, която се опитваха да създадат. Затова рутинната процедура за тоалетната беше да поставят хартиени торби на главите на затворниците, така че да не могат да виждат нищо, да ги връзват заедно с верига в редица и да ги водят по коридора до, през и извън парното отделение и след това до тоалетната и обратно. Това създаваше за затворниците илюзията за голямо разстояние между двора и тоалетната, когато фактически то беше в коридора зад ъгъла.

Кристина продължава спомените си за тази съдбовна конфронтация с реалността през онази нощ:

По време на отиването до тоалетната онзи четвъртък вечер Фил възбудено ми каза да вдигна поглед от някакъв доклад, който четях: „Бързо, бързо — погледни какво става сега!“. Погледнах редицата от завързаните с верига и с покрити с хартиени торби затворници, които си влачеха краката, а надзирателите им крещяха, и бързо отвърнах поглед. Бях обзета от смразяващо чувство, от което започна да ми се гади. „Виждаш ли това? Хайде де, погледни — това е изумително!“ Не можех да понеса да погледна отново, затова му казах троснато: „Вече го видях!“. Това доведе до кратка тирада от Фил (и другите от персонала там) по въпроса какво ми става. Това беше разгръщането на очарователно човешко поведение, а аз, психоложката, дори не можех да го погледна? Те не можеха да повярват на моята реакция, която може би приеха като липса на интерес. Техните коментари и дразнене ме накараха да се почувствам слаба и глупава — жената не на място в този мъжки свят, — освен че вече ми се гадеше от гледката на тези тъжни момчета, които бяха напълно дехуманизирани.

Тя си спомня нашия сблъсък и неговото разрешаване:

Малко по-късно, след като бяхме напуснали затвора, Фил ме попита какво мисля за цялото изследване. Сигурна съм, че очакваше някаква страхотна интелектуална дискусия за изследването и за събитията, на които току-що бяхме станали свидетели. Вместо това той стана свидетел на невероятно емоционален изблик от мен (аз обикновено съм твърде въздържан човек). Бях гневна и уплашена, и цялата в сълзи. Казах нещо като: „Това, което правиш с тези момчета, е ужасно!“.

Последва разгорещен спор между нас. Това беше особено плашещо за мен, защото Фил изглеждаше толкова различен от мъжа, когото мислех, че познавам — човек, който обича студентите си и го е грижа за тях по начини, които вече бяха легендарни в университета. Той не беше същият човек, когото бях започнала да обичам, мъж, който е нежен и чувствителен към потребностите на другите и със сигурност към моите. Никога преди това не се бяхме карали толкова нажежено. Вместо да бъдем близки и настроени един към друг, ние като че ли бяхме на срещуположните страни на голяма пропаст. Някак си трансформацията във Фил (и в мен) и заплахата за нашата връзка бяха неочаквани и шокиращи. Не си спомням колко дълго продължи кавгата, но мислех, че е твърде дълго и е твърде травматично.

Това, което знам, е, че в крайна сметка Фил призна това, което казвах, извини се за отношението си към мен и осъзна онова, което постепенно беше ставало с него и с всеки друг в изследването: че всички те бяха интернализирали набор от деструктивни затворнически ценности, които ги дистанцираха от собствените им хуманистични ценности. На този етап той пое отговорността като създател на този затвор и взе решението да прекрати експеримента. Вече отдавна беше минало полунощ, затова реши да го прекрати на следващата сутрин, след като се свърже с всички освободени вече затворници и извика надзирателите от всички смени за разговор с тях, със затворниците и след това с всички заедно. Огромно бреме падна от неговите и моите рамене — и от личната ни връзка.[2]

[1] Този дълъг цитат и следващите са от есето на Кристина Мазлак в сборник от три есета заедно с тези на Крейг Хейни и моите: P. G. Zimbardo, C. Maslach, and C. Haney, „Reflections on the Stanford Prison Experiment: Genesis, Transformations, Consequences“, in Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, ed. T. Blass (Mahwah, NJ: Erlbaum, 1999), с. 193–237. Цитатът е на с. 214–216. ↑

[2] пак там, с. 216–217. ↑

Вие сте мъжки камили, а сега ги чукайте

Върнах се в затвора облекчен и дори вдъхновен от решението да прекратя мисията. Нямах търпение да споделя новината с Кърт Банкс, който изпълняваше функцията на йоман, обслужващ видео патрула в различни моменти денем и нощем, независимо че имаше семейство, за което да се грижи. Той също беше много доволен и ми каза, че щял да препоръча прекратяване на изследването в момента, в който е възможно, след като е бил свидетел на станалото по време на моето отсъствие. Съжалявахме, че Крейг не е там онази вечер, за да сподели нашата радост от края на играта.

Спокойното поведение, демонстрирано от Клей-416 след нещо, което би трябвало да е стресиращо изпитание, беше разгневило Хелман. Той се впусна в 1 ч в преброяването, за да сложи край на всички преброявания. Тъжните, само пет останали затворници (416, 2093, 5486, 5704 и 7258) уморено се подреждат срещу стената, за да рецитират номерата и правилата, и да пеят. Без значение колко добре изпълняват досадните процедури, някой е наказан по различни начини. Крещят им, псуват ги и са карани да си казват обидни неща един на друг. „Кажи му, че е никаквец!“ — крещи Хелман и един затворник се обръща към следващия, за да го каже. След това сексуалният тормоз, който е започнал да се надига миналата нощ, се възобновява, след като тестостеронът тече свободно във всички посоки.

Хелман крещи на всички: „Виждате ли тази дупка в земята? Сега направете 25 лицеви опори, като чукате тази дупка! Чухте ме!“. Един след друг затворниците се подчиняват, докато Бърдън ги притиска да легнат на земята и да изпълняват.

След кратка консултация между Джон Уейн и неговия малък съдружник Бърдън се измисля нова сексуална игра. „Окей, сега обърнете внимание. Вие тримата ще сте женски камили. Елате тук и се наведете, като се подпирате с ръцете на пода.“ (Когато те го правят, голите им задни части са изложени на показ, тъй като те не носят бельо под престилките.) Хелман продължава с очевидна радост: „А сега вие двамата — вие сте мъжки камили. Застанете зад женските камили и ги чукайте“.

Бърдън се кикоти на тази двусмислица[1]. Макар че телата им никога не се докосват, безпомощните затворници симулират содомия, като извършват движенията напред-назад. Те са освободени да се върнат обратно в килиите си, когато надзирателите се оттеглят в офиса си, очевидно чувствайки, че са спечелили заплатата си за тази вечер. Моят кошмар от предната нощ се сбъдва. Радвам се, че сега мога да го контролирам, като го приключа утре.

Трудно е да си представим, че такова сексуално унижение може да се случи само след пет дни, когато всички млади мъже знаят, че това е симулиран затворнически експеримент. Нещо повече: първоначално те всички осъзнават, че „другите“ също са колеги състуденти като тях самите. Имайки предвид, че всички бяха разпределени по случаен начин да играят противоположните роли, няма присъщи различия между двете категории. Всички те започнаха в този експеримент като видимо добри хора. Тези, които бяха надзиратели, знаеха, че ако не беше случайният резултат от хвърлянето на монета, те щяха да носят затворническите престилки и да бъдат контролирани от хората, които сега малтретират. Знаеха, че затворниците не са направили нищо престъпно, за да заслужат унизителния си статус. Въпреки това някои надзиратели се трансформираха в злодеятели, а други станаха пасивни сътрудници на злото чрез своето бездействие. Трети — нормални, здрави мъже — като затворници се разпаднаха под ситуационния натиск, докато оцеляващите затворници се превърнаха в зомбирани последователи.[2]

Властта на тази ситуация пропиваше гладко и дълбоко повечето от участниците на този изследователски кораб, проучващ човешката природа. Малцина успяха да оказват съпротива на ситуационните изкушения да се поддадат на властта и доминацията, като същевременно поддържат някакво подобие на нравственост и почтеност. Очевидно аз не бях сред тази благородна група.

[1] От глагола hump (англ.): гърбица, но и търкане на собствените гениталии в някакъв обект. — Б.пр. ↑

[2] Текстовете на Бруно Бетелхайм за сходен феномен сред затворниците в нацистките концлагери, в които е затворен в ранните етапи на Холокоста, преди концлагерите да се превърнат в лагери на смъртта. Той разказва как някои затворници са се отказали от опитите да оцелеят, превръщайки се в зомбита. Трогателното му описание на оцеляването и капитулирането пред ужасяващите условия си струва да се включи изцяло. То е част от есето му „Owners of Their Face“ в книгата му Surviving and Other Essays (New York: Alfred A. Knopf, 1979):

Моят прочит на стихотворението на Паул Целан беше информиран от това, което бях научил за оцеляването в лагерите от наблюдаването на другите и на себе си: дори най-тежкото малтретиране от СС не успяваше да унищожи волята да се живее, т.е. стига човек да може да намери желанието да продължава и да поддържа самоуважението си. Тогава изтезанията можеха дори да засилят собствената решимост да не се позволява на смъртния враг да пречупи желанието на човека да оцелее и да остане верен на себе си, доколкото условията го позволяват. Тогава действията на СС имаха тенденцията да карат човека да позеленява от ярост, а това носеше чувството, че си много жив. То правеше човека още по-решен да продължава да живее, така че да може някой ден да разгроми врага.

Всичко това действаше само до определен момент. Ако нямаше никаква индикация или тя беше слаба, че някой — или светът като цяло — е дълбоко загрижен за съдбата на затворника, способността му да придаде положителен смисъл на признаците от външния свят в крайна сметка изчезваше и той се чувстваше изоставен, обикновено с катастрофални последици за неговата воля и за способността му да оцелява. Само много ясна демонстрация, че човек не е бил изоставен — а СС се грижеше да я получаваме много рядко или никога в лагерите на смъртта — възстановяваше поне моментно надеждата дори за онези, които иначе до голяма степен я бяха загубили. Тези обаче, които бяха стигнали крайното състояние на депресия и дезинтеграция, тези, които се бяха превърнали в ходещи трупове, защото техните нагони за живот са престанали да действат — т.нар. мюсюлмани (Muselmanner) — не можеха да повярват в онова, което другите биха разглеждали като признаци, че не са били забравени (с. 105–106). ↑

9. Петъкът избледнява до черно

Имаме толкова много да вършим, за да разглобим нашия затвор за часове. Кърт, Джафи и аз вече сме изтощени от трескавия ден и нощ, които току-що имахме. Освен това посред нощ трябва да направим всички приготовления за сесиите за проследяване, окончателните оценки и изплащането на парите и предаването на личните вещи, както и отмяната на следобедните посещения на колеги, които планираха да ни помогнат с интервюирането на всички, свързани с това изследване. Освен това трябваше да отменим различни уговорки с кетъринговите услуги на кафенето, да върнем наетите легла и белезници на университетската полиция и още, и още.

Знаем, че всички трябва да вършим двойна работа със следенето на действието в двора, подремването почти на крак и уреждането на логистичните въпроси за последния ден. Ще обявим края на това изследване незабавно след посещението на обществения защитник. То вече беше планирано за сутринта и би било подходящо събитие, около което да сложим край на цялото преживяване. Решаваме да не казваме на надзирателите, преди аз лично да информирам директно затворниците за добрата новина. Очаквам, че надзирателите ще са гневни, когато научат, че изследването се прекратява преждевременно, особено сега, когато вярват, че владеят пълния контрол и очакват лесна седмица пред себе си с някои нови заместници. Научили са се как да бъдат „надзиратели“. Очевидно е, че кривата на ученето им е достигнала пика си.

Джафи ще се свърже с петте затворника, които бяха освободени по-рано, и ще ги покани да се върнат около обяд, за да участват в интервютата след експеримента и да получат заплащането си за цялата седмица. Трябва да поискам от надзирателите от всички смени или да дойдат по обяд, или да останат на място за „специално събитие“. След като знаеха, че ще има интервюта с целия персонал от външни лица в петък, надзирателите очакват да се добави някакъв нов елемент, но не и това рязко прекратяване на тяхната работа.

Ако всичко върви както е планирано, около 13 ч ще има едночасови интервюта със затворниците, след това същото с надзирателите за още един час и накрая всички затворници и надзиратели ще дойдат заедно за съвместна среща. Докато всяка група е ангажирана, другата ще попълва нашите окончателни оценъчни формуляри, ще им се плати и те ще имат възможността или да запазят униформите си като сувенири, или да ги върнат. Ако пожелаят, могат да вземат и различните табели, които поставихме в двора и в Дупката. Освен това трябва да уредим голям обяд за сбогуване за всеки и да организираме скорошното им връщане, за да изгледат подбрани видеозаписи и да обсъдим техните реакции от по-дистанцирана във времето гледна точка.

Преди да подремна на разтегателния диван в преподавателския ми кабинет на горния етаж, където спях на пресекулки през по-голямата част от седмицата, казвам на сутрешната смяна от надзиратели да оставят затворниците да спят през цялата нощ и да минимизират враждебността срещу тях. Те вдигат рамене и кимат, сякаш татко им казва да не се забавляват на детската площадка.

Последното преброяване в петък

За пръв път от една седмица на затворниците е позволено да спят почти шест часа без прекъсване. Натрупаният дефицит в съня трябва да е огромен. Трудно е да се определят ефектите върху тяхното настроение и мисленето им, които са причинени от нарушаването на съня им толкова често всяка нощ. Вероятно са значителни. Емоционалната криза на някои от предсрочно освободените затворници може би е била утежнена от нарушаването на съня им.

Броенето в 7:05 ч продължава само 10 минути. Сега се викат номерата и се спазват други безобидни ритуали. Сервира се добра, гореща закуска на последните петима оцелели. Както може да се очаква, Клей-416 отказва да се храни, макар че другите затворници внимателно го насърчават да го направи.

Независимо от моите инструкции да не юркат затворниците, надзирателите полудяват от продължаващото неподчинение на Клей. „Всеки да ляга за 50 лицеви опори, ако 416 не си изяде закуската.“ Клей-416 не трепва, а просто зяпа чинията с храната. Ванди и Серос се опитват да го хранят насила, тъпчейки храна в устата му, която той плюе. Те включват 5704 и 2093, за да им помагат, но безрезултатно. Клей-416 е вкаран обратно в килията си и е принуден да „прави любов“ с надениците си от предната вечер. Серос му нарежда да ги милва, да ги прегръща и след това да ги целува. Клей-416 прави всичко това. Същевременно остава верен на думата си да не се храни.

Надзирателят Ванди е разстроен от неподчинението на 416, а също и злонамереността на приятеля си. В ретроспективния си дневник Ванди е написал: „Когато 416 отказа да се храни, отново бях разгневен, тъй като нямаше начин да му се натика храната в гърлото, макар че позволихме на някои други затворници да опитат. Андре [Серос] накара затворника да прегръща, целува и милва еднодневните наденици; накара го да спи с тях. Мисля, че това беше ненужно. Аз никога, абсолютно никога нямаше да накарам затворника да направи това“.[1] Какво има да каже надзирателят Серос за собственото си поведение? В неговия ретроспективен дневник е отбелязано: „Реших да го нахраня насила, но той не искаше да яде. Храната беше по лицето му. Не вярвах, че аз съм този, който прави това. Мразех се за това, че го карах насила да яде. Мразех го, че не яде. Мразех такова човешко поведение“.[2]

Дневната смяна дойде в 10 ч, както обикновено. Казах на водещия надзирател Арнет да са меки и лежерни в светлината на предстоящото посещение на адвоката. В неговия дневен доклад за инцидентите се посочва, че Клей-416 е претърпял някои странни промени независимо от неговата дзен медитация и по-раншното видимо спокойствие. В доклада на Арнет се отбелязва:

Затворник 416 е много нервен. Подскочи, когато свалих книжната торба от главата му за отиването до тоалетната. Трябваше да го дърпам, когато го водех до и от тоалетната, макар да му казах, че няма да го блъскам в нищо [което надзирателите често правеха на затворниците от проклетия]. Той беше много нервен за това, че е наказван. Държах неговите наденици, когато той беше в тоалетната. Той се опита да ме накара да му върна надениците, тъй като друг надзирател му наредил винаги да бъдат с него.[3]

[1] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

[2] Серос беше 18-годишен първокурсник, който мислеше да става социален работник. ↑

[3] Доклад на надзирателя за инцидент. ↑

Общественият защитник на затворническите права и неправди

Срещам се за кратко с Тим Б. — местен адвокат, който работи в офиса на обществения защитник. Той е любопитен и скептичен по отношение на цялата работа. Неохотно е отделил от ценното си време само защото леля му го е помолила като лична услуга да провери братовчед си. Описвам основните характеристики на изследването и колко сериозни са станали нещата. Каня го да се отнесе по въпроса точно така, както би направил, ако е извикан да представлява група от истински затворници. Той се съгласява и се среща първо с братовчед си Хъби-7258 насаме, а след това с всички затворници. Позволява ни тайно да записваме на видео сесията в същата лабораторна стая на първия етаж, където се провеждаха срещите на Комисията по предсрочното освобождаване.

Нивото на формалност между тези двама роднини ме изненада. Няма намек за някакви предишни взаимоотношения, ако такива са съществували. Може би това е някаква английска особеност, но очаквах поне прегръдка, а не формално ръкостискане и „Радвам се, че се срещаме отново“. Адвокат Тим много делово преминава през стандартния списък с неща. Чете от подготвен списък категориите проблеми, спирайки се на всеки един, за да чуе отговорите на затворника, отбелязва ги — обикновено без коментар, и продължава към следващия:

Информиран за правата по време на ареста?

Малтретиране от надзирателите?

Природа на малтретирането от надзирателите?

Под натиск, психично разстроен?

Размери и състояние на килията?

Искания, които са били отказани?

Поведението на главния надзирател не е било приемливо?

Проблеми с гаранцията?

Хъби-7258 отговаря на въпросите добродушно. Мисля, че той приема, че братовчед му преминава през стандартната рутина, преди да го ескортира извън затвора. Затворникът казва на обществения си защитник, че им е казано, че няма начин да напуснат затвора, няма начин да нарушат договора си. Общественият защитник му напомня, че ако първоначалният договор се е базирал на парично заплащане за услуга, ако той е съгласен да се откаже от заплащането, договорът ще загуби законната си сила. „Да, аз им казах на изслушването пред Комисията по предсрочното освобождаване, но нямаше ефект — аз съм още тук“.[1] При изброяването на своите оплаквания Хъби-7258 дебело подчертава, че създаващото проблеми поведение на затворник 416 ги е вбесило всички.

Надзирателите ескортират останалите затворници в стаята с торби на главите, както обикновено. Надзирателите се шегуват, когато махат торбите. Напускат, но аз оставам седнал в дъното на стаята. Общественият защитник преминава през същия набор от въпроси като с Хъби, канейки всеки от затворниците да отговаря със своите оплаквания, когато е подходящо.

Клей-416 повежда, оплаквайки се първо от това, че Комисията по предсрочното освобождаване го е притиснала да се признае за виновен по обвиненията, за които е бил арестуван, което той отказал да направи, защото никога не е бил официално обвинен. Неговото гладуване било отчасти начин да привлече вниманието към незаконното си задържане, след като е бил арестуван без никакви обвинения.

(Този млад мъж продължи да ме обърква; ясно беше, че той пребиваваше на множество несъвместими нива. Справяше се с цялото преживяване по чисто легалистичен начин, смесвайки договор за услуга в експеримент с права на затворник и затворнически формалности, да не споменавам определена мистична медитация в стил „Ню Ейдж“.)

Клей, изглежда, отчаяно искаше да говори с някого, който наистина ще го изслуша. „Определени надзиратели, които ще останат неназовани — казва той, — се държаха лошо с мен до степен на нараняващо поведение.“ Той е готов да подаде официално оплакване срещу тях, ако е необходимо. „Тези надзиратели освен това уредиха другите затворници да бъдат настроени срещу мен, като превърнаха моята гладна стачка в условие те да нямат право на посетители — кима той към Хъби-7258, който смутено поглежда в другата посока. — Аз бях уплашен, когато те ме вкараха в Дупката и накараха другите затворници да блъскат по вратата. Собственото им правило срещу насилието беше определено, но аз се страхувах, че то скоро ще бъде нарушено.“

Сержанта-2093 е следващият да говори и описва някои от опитите на различни надзиратели да го тормозят, но той е горд да съобщи, че те са били неуспешни. След това дава прецизно клинично описание и демонстрация кога конкретен надзирател му е наредил да направи множество лицеви опори, като двама други затворници седят на гърба му.

Общественият защитник е изумен от този разказ и надлежно си записва с гримаса на лицето. След това високият Пол-5704 се оплаква, че надзирателите са го манипулирали, като са използвали тютюнопушенето му срещу него. Добрият младеж Джери-5486 се оплаква на по-малко лично и по-общо ниво от неадекватната храна и пропуснатите хранения, изтощението от безкрайните среднощни преброявания, излязлото от контрол поведение на някои надзиратели и липсата на надзор от старшия персонал. Потрепвам, когато той се обръща директно към мен, но той е прав: аз бях виновен.

Когато общественият защитник приключва с воденето на бележки, им благодари за информацията и казва, че ще подаде официален доклад в понеделник и ще се опита да уреди пускането им под гаранция. Когато става, за да си тръгне, Хъби-7258 губи самообладание: „Не можеш да си тръгнеш и да ни оставиш тук! Искаме да си тръгнем сега с теб. Не можем да издържим още една седмица или дори един уикенд. Мислех, че ти ще уредиш аз, ние, да бъдем пуснати под гаранция сега. Моля те!“. Тим Б. е изненадан от този внезапен емоционален изблик. Той обяснява по най-формален начин какво включва работата му, кои са границите й и как би могъл да им помогне, но е безсилен да предприеме действие тук и сега. Петте оцелели като че ли на този етап удрят дъното; големите им надежди са попарени с юридически безсмислици.

Реакциите на Тим Б. на това уникално преживяване, предадени ми в писмо малко след това, са информативни.

За неуспеха на затворниците да настояват за юридическите си права

Друго възможно обяснение защо затворниците не са поискали юридически съвет е, че като бели американци от средната класа те може би никога не са си представяли възможността някога да попаднат на криминалната арена, където правата им ще бъдат от изключително голямо значение. Оказвайки се в тази позиция, те са били обезоръжени от способността обективно да оценят ситуацията и да действат така, както в други обстоятелства биха знаели, че трябва.

За способността на тази ситуация да изкривява реалността

Класическото обезценяване на парите в сравнение с такива неща като свобода и движение беше ясно видимо (в дейностите, на които бях свидетел). Вие ще си спомните силното очакване на освобождението, предизвикано от моето обяснение на предложението за пускане под гаранция. Реалността на тяхното лишаване от свобода като че ли беше наистина пронизителна, макар че те интелектуално осъзнаваха, че участват просто в един експеримент. Ясно е, че самото лишаване от свобода като че ли е болезнено — независимо дали по правни или по други причини.[2]

[1] Ако не е отбелязано, всички диалози на затворниците и надзирателите са взети от дословно транскрибирани видеозаписи, направени по време на експеримента. ↑

[2] Писмо на обществения защитник до мен, 29 август 1971 г. ↑

Слушайте внимателно: експериментът приключи. Вие сте свободни.

Думите на обществения защитник помрачават надеждите на затворниците. Осезаем мрачен плащ е надвиснал над начумерените лишени от свобода. Общественият защитник се здрависва с отпуснатите им ръце и излиза от стаята. Моля го да ме изчака отвън. След това се премествам към челото на масата и искам от затворниците да обърнат внимание на това, което имам да им кажа. Почти не им е останала мотивация, която да е достатъчна, за да обърнат внимание на каквото и да било, след като надеждите им за бързо освобождаване са били попарени от официозната реакция на адвоката на тяхното тегло.

— Имам нещо важно да ви кажа, така че моля да ме изслушате внимателно: експериментът приключи. Вие сте свободни да си тръгнете днес.

Няма незабавна реакция, няма никаква промяна в лицевите им изражения или в езика на тялото. Имам чувството, че те са объркани, скептични, може би дори подозрителни и смятат, че това е просто още един тест на техните реакции. Продължавам бавно и възможно най-ясно: „Аз и останалата част от изследователския персонал решихме да прекратим експеримента, смятано от този момент. Изследването е официално приключило и Станфордският общински затвор е закрит. Всички ви благодарим за важната роля, която имахте в това изследване, и…“.

Радостни възгласи заместват мрачното настроение. Прегръдки, потупвания по гърба и широки усмивки озаряват тези преди миг твърде мрачни лица. Еуфорията отеква в Джордан Хол. Това е радостен момент и за мен: да мога да освободя тези оцелели от лишаването им от свобода и да се откажа от ролята си на директор на затвор веднъж завинаги.

Провал на старата власт; новооткрита власт

Малко са моментите в живота ми, които са ми доставили по-силно лично удоволствие, от това да мога да кажа тези няколко освобождаващи думи и да споделя това всеобщо въодушевление. Бях завладян от афродизиака на положителната власт, на това, че мога да направя нещо, да кажа нещо, което има толкова безусловно радостно въздействие върху другите хора. Там и тогава се заклех да използвам всяка власт, която имам, за добро и срещу злото, да подпомагам най-доброто у хората, да работя за освобождаването им от самоналожените им затвори и да полагам усилия срещу системите, които пречат на човешкото щастие и справедливост.

Отрицателната власт, която упражнявах през последната седмица като директор на този мним затвор, ме беше заслепила за реалността на деструктивното въздействие на Системата, която поддържах. Нещо повече: късогледият фокус на главния изследовател по сходен начин беше изкривил преценката ми за необходимостта да прекратя експеримента много по-рано, може би в момента, в който вторият нормален, здрав участник стана жертва на емоционална криза. Докато бях фокусиран върху абстрактния концептуален въпрос: силата на поведенческата ситуация срещу силата на индивидуалните диспозиции, бях пропуснал да видя всеобхватната власт на Системата, която аз бях създал и поддържах.

Да, наистина, Кристина Мазлак, беше ужасно нова, което позволявах да се причинява на тези невинни момчета не чрез някакво директно малтретиране, а чрез провала ми да спра малтретирането и чрез подкрепата ми на система от произволни правила, регулации и процедури, които подпомагаха тормоза. Аз бях „Леденият човек“ в този парник на безчовечността.

Системата включва Ситуацията, но е по-издръжлива, по-широко разпространена, включвайки широки мрежи от хора, техните очаквания, норми, политики и може би закони. В течение на времето Системите започват да придобиват историческа основа, а понякога и политическа и икономическа властова структура, която управлява и насочва поведението на много хора в своите сфери на влияние. Системите са моторите, които управляват ситуациите, създаващи поведенчески контекст, който влияе върху човешкото действие на тези, намиращи се под техния контрол. На някакъв етап Системата може да стане автономна цялост, независима от онези, които първоначално са поставили основите й, или тези с видим авторитет в нейната властова структура. Всяка система започва да развива собствена култура, а многото Системи съвместно допринасят за културата на обществото.

Макар че Ситуацията със сигурност извади на повърхността най-лошото в много от тези студенти доброволци, трансформирайки някои в злодеятели, а други — в патологични жертви, аз бях още по-пълно трансформиран от Системата на доминация. Другите бяха деца, млади мъже, без особен реален опит. Аз бях опитен изследовател, зрял възрастен и „природно интелигентен“ човек, все още запазил своята проницателност на момче от Бронкс за преценяването на ситуациите и ориентирането в сценария на действията, нужни, за да се оцелее в гетото.

Същевременно през изминалата седмица постепенно се бях превърнал във фигура на авторитет и власт в затвора. Ходех и говорех като такъв. Всеки около мен ми реагираше така, сякаш съм такъв. Следователно аз станах един от тях. Самото ядро на тази авторитетна фигура е такова, срещу което се бях противопоставял и дори презирах през целия си живот — високостатусния, авторитарен, арогантен шеф мъж. Въпреки това бях станал тази абстракция в плът и кръв. Можех да облекча съвестта си, като отбележа, че една от основните ми дейности като добър, мил директор на затвора беше ограничаване на свръхнетърпеливите надзиратели от извършването на физическо насилие. Това ограничаване просто им позволяваше да отклонят енергията си към по-остроумни форми на психично малтретиране на страдащите затворници.

Със сигурност моя беше грешката да прегърна двойните роли на изследовател и директор на затвора, защото техните различни, понякога противоречиви цели създадоха объркване на идентичността у мен. Същевременно тези двойни роли смесиха и властта ми, която пък на свой ред повлия върху многото „аутсайдери“, които дойдоха в нашата инсценировка, но не оспориха Системата: родители, приятели, колеги, полицаи, свещеник, медии и адвокат. Видно е, че човек не оценява властта на Ситуациите да трансформират неговото мислене, чувства и действия, когато е уловен в тяхната хватка. Човек в лапите на Системата просто върви по течението, правейки това, което се оформя като естествен начин на реагиране в това време и на това място.

Ако сте поставени в странна и нова жестока Ситуация в рамките на мощна Система, вероятно няма да излезете същият човек, който е влязъл в тежко изпитание на човешката природа. Няма да разпознаете известния си образ, ако беше поставен до огледалния образ на това, в което сте се превърнали. Всички искаме да вярваме във вътрешната си сила, чувството ни за лична субектност, да се съпротивляваме на външните ситуационни сили от типа, който действаше в този Станфордски затворнически експеримент. За някои това убеждение е валидно. Те обикновено са малцинство, редки птици, хора, които аз ще нарека героични по-нататък в нашето пътуване. За мнозина това убеждение в личната сила да се съпротивляват на мощните ситуационни и системни сили не е нищо повече от успокояваща илюзия за неуязвимост. Парадоксално, поддържането на тази илюзия служи единствено за да направи човека по-уязвим, като не е достатъчно бдителен за опитите за нежелано въздействие, които се практикуват неуловимо върху него.

Всички за интервюиране след експеримента!

Беше видно, че трябваше да използваме краткото, но жизненоважно време за интервютата за няколко цели. Първо, трябваше да позволим на всички участници да изразят открито своите емоции и реакции на това уникално преживяване в незаплашителна ситуация[1]. След това беше важно за мен да дам както на затворниците, така и на надзирателите ясно да разберат, че всякакво екстремно поведение, което са демонстрирали, е диагностично за силата на ситуацията, а не за някаква лична тяхна патология. Трябваше да им се напомни, че всички са били избрани точно защото са нормални и здрави хора. Те не бяха привнесли никакви лични дефекти в тази затворническа среда; средата беше извадила на повърхността крайностите в тях, на които всички бяхме свидетели. Те не бяха пословичните „гнили ябълки“; по-скоро „гнилата каца“ на Станфордския затвор беше това, което участваше в трансформациите, демонстрирани толкова живо. И накрая, беше от критично важно значение да използвам тази възможност като време за нравствено превъзпитание. Интервютата бяха средство да изследвам нравствените избори, които бяха на разположение на всеки от участниците, и как те се справиха с тях. Обсъдихме какво надзирателите можеха да направят по различен начин, за да не бъдат толкова оскърбителни към затворниците и какво затворниците можеха да направят, за да отклонят техния тормоз. Дадох ясно да се разбере, че се чувствам лично отговорен за това, че не се бях намесил многократно по време на изследването, когато малтретирането беше екстремално. Опитах се да удържа физическата агресия, но не действах, за да модифицирам или да прекратя другите форми на унижение, когато трябваше да го направя. Бях виновен в греха на опущението — злото на бездействието, на неосигуряването на адекватен надзор и наблюдение, когато това бе необходимо.

[1] Интервюто за снемане на стреса по време на критични инциденти (CISD) е основното терапевтично средство за справяне с жертвите на травматичен стрес, например терористични атаки, природни катастрофи, изнасилване и други форми на малтретиране. По-новите емпирични доказателства обаче оспорват неговата терапевтична стойност и дори сочат примери, в които това е непродуктивно, защото увеличава и удължава отрицателния емоционален компонент на стреса. Карането на хората да вентилират емоциите си в някои случаи служи за съживяване наново на отрицателните мисли, а не за облекчаването им.

Някои релевантни източници включват: B. Litz, M. Gray, R. Bryant, and A. Adler, „Early Intervention for Trauma: Current Status and Future Directions“, Clinical Psychology: Science and Practice 9 (2002): 112–34. R. McNally, R. Bryant, and A. Ehlers, „Does Early Psychological Intervention Promote Recovery from Posttraumatic Stress?“ Psychological Science in the Public Interest 4 (2003): 45–79. ↑

Бившите затворници вентилират

Бившите затворници демонстрираха любопитна смес от облекчение и възмущение. Всички те бяха доволни, че кошмарът най-накрая е приключил. Тези, които бяха оцелели през седмицата, не демонстрираха никаква открита гордост от постижението си пред лицето на колегите им, които бяха освободени по-рано. Те знаеха, че на моменти са били като зомбирани в своето безмисловно подчинение на абсурдни заповеди и пълен конформизъм във филипиките срещу затворник Стюарт-819, както и в ангажирането във враждебни действия срещу Клей-416 и осмиването на Том-2093 — нашия най-морален затворник, „Сержанта“.

Петимата затворници, освободени по-рано, не демонстрираха никакви отрицателни признаци на емоционалното претоварване, което бяха изпитали. Това отчасти се дължеше на базисното им ниво на стабилност и нормалност, към което се бяха върнали, и отчасти защото източникът на техния дистрес се центрираше върху такава атипична среда — затвор в мазето и странните случки в него. Свалянето на странната униформа и другите затворнически атрибути беше помогнало и те да се откъснат от тази мизерна ситуация. За затворниците основният въпрос беше справянето със срама, присъщ на подчинената роля, която бяха играли. Те трябваше да възстановят чувството си на лично достойнство, да се издигнат над ограниченията на тяхната подчинена позиция, която им беше външно наложена.

Същевременно Дъг-8612 — първият, който беше арестуван и първият, който бе освободен заради влошаващо се психично състояние — продължаваше да ми е гневен конкретно заради създаването на ситуация, в която беше загубил контрол върху поведението и психиката си. Всъщност той беше мислил да поведе нахлуване с приятелите си, за да освободи затворниците и в действителност се беше върнал в Джордан Хол в деня, след като беше освободен, за да се подготви за атаката. За щастие, беше решил да не го прави по няколко причини. Забавляваше се, когато научи колко сериозно сме приели слуха за неговите планове за освобождение и беше двойно по-доволен да научи за изключителните мерки, които ние и особено аз бяхме взели, за да предпазим нашата институция от тяхното нападение.

Както се очакваше, новоосвободените бивши затворници се оплакваха от надзирателите, които според тях бяха стигнали далеч отвъд изискванията на тяхната роля, за да упражняват творчески тормоз върху тях или да ги определят за конкретна форма на малтретиране. На върха на техния парад на негативните примери бяха Хелман, Арнет и Бърдън, следвани от Варниш и Серос като не толкова последователно „зли“.

Те обаче бързо посочиха онези надзиратели, които възприемаха като „добри“ и които им бяха правили малки услуги или никога не бяха толкова цялостно потънали в ролята си, че да забравят, че затворниците са човешки същества. В тази категория двамата, които изпъкнаха, бяха Джеф Ландри и Маркъс. Джеф им беше правил малки услуги, непрекъснато дистанцирайки се от тормоза на неговите колеги в нощната смяна и дори отказвайки да носи своите огледални очила и военна риза. Той ни каза по-късно, че е мислел да помоли да стане затворник, защото мразел да е част от система, която смила другите хора по такъв ужасен начин.

Маркъс не беше видимо чувствителен към страданието на затворниците, но научихме, че на няколко пъти е носил като подарък свежи плодове, за да допълва оскъдната храна за затворниците. След като главният надзирател го беше смъмрил, че не е достатъчно ангажиран по време на смяната си, Маркъс, който беше останал настрана по време на затворническия бунт, започна да крещи на затворниците и да пише унищожителни доклади за тях за Комисията по предсрочното освобождаване. Между другото, почеркът на Маркъс е много красив, почти като калиграфия, така че той малко се фукаше с него, използвайки го, за да отказва молбите на затворниците за предсрочно освобождаване. Той е човек, който обича да е на открито, разходките в природата, къмпингуването и йогата; това е причината той особено много да ненавижда факта, че е кооптиран в нашия затвор.

Между „лошите“ и „добрите“ надзиратели бяха тези, които „спазваха правилата“, вършеха си работата, играеха ролята си и наказваха нарушенията, но рядко лично малтретираха отделни затворници. В тази група са Варниш, надзирателите на повикване Морисън и Питърс и на моменти по-младия от братята Ландри. Първоначалното дистанциране и изолиране от действията в двора на Варниш може би отчасти се дължеше на неговата срамежливост, както се разкрива от твърдението му в общата информация за него, че „има малко близки приятели“.

Джон Ландри играеше колеблива роля: на моменти като безпощаден съдружник на Арнет и винаги като този, който атакува бунтарски настроените затворници със смразяващия спрей от въглероден диоксид от пожарогасителя. В други моменти той спазваше правилата и повечето затворници съобщиха, че го харесват. Джон — зрял 18-годишен човек — беше сурово красив и се стремеше да пише художествена проза, да живее на калифорнийски плаж и да продължи да се среща с много момичета.

Един вид бездействие, който характеризираше „добрите надзиратели“, беше нежеланието им да предизвикват тормоза от „лошите надзиратели“ в тяхната смяна. Те не само никога не се изправяха срещу тях, но нито Джеф Ландри, нито Маркъс го правеха насаме, когато бяха в стаята на надзирателите, доколкото можехме да определим. По-късно ще обсъдим дали този неуспех да се намесят като странични наблюдатели на тормоза представлява „злото на бездействието“.

Един от непрекъснато бунтуващите се затворници — Пол-5704 — съобщи следната реакция, когато научи, че експериментът е приключил:

Когато бяхме уведомени, че експериментът е приключил, изпитах вълна на облекчение и вълна на меланхолия да се разливат в мен едновременно. Наистина се радвах, че изследването е свършило, но и щях да бъда много по-щастлив, ако беше продължило 2 седмици. Парите са единствената причина да участвам в експеримента. Въпреки всичко радостта надделя и аз не можех да спра да се усмихвам, докато стигнах до Бъркли. След като от няколко часа бях там, забравих цялото нещо и не ми се говореше за него с никого.[1]

Ще си спомните, че този Пол беше затворникът, който се гордееше, че е председател на Комисията на Станфордския общински затвор по оплакванията на затворниците и който освен това планираше да напише експозе за изследването в няколко алтернативни вестници в Бъркли, разкривайки как финансово подкрепяно от правителството изследване се фокусира върху начини за справяне със студенти дисиденти. Неговият план беше напълно забравен: това никога не се случи.

[1] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

Бившите надзиратели негодуват

Във втория час от интервютата бившите надзиратели представиха съвсем различен групов портрет. Макар че някои от тях — „добрите надзиратели“ в затворническите оценки — също се радваха, че изпитанието е приключило, повечето бяха дистресирани от това, че краят му е преждевременен. Някои се фокусираха върху лесните пари, които очакваха за още една седмица работа, след като вече напълно бяха овладели ситуацията. (Те пренебрегнаха непрекъснатите проблеми, създавани от гладната стачка на Клей-416 и от нравственото надмощие на Сержанта в конфронтациите му с Хелман.) Някои надзиратели бяха готови да се извинят открито, че са стигнали твърде далеч, че истински са се наслаждавали на своята власт. Други се чувстваха оправдани в това, което бяха направили, възприемайки действията си като необходими за изпълнението на дадената им роля. Моят основен проблем в отношенията ми с надзирателите беше да им помогна да осъзнаят, че би трябвало да изпитват някаква вина, тъй като бяха накарали други хора да страдат, независимо от тяхното разбиране на изискванията на ролята, която играеха. Дадох ясно да се разбере голямата ми вина за неуспеха да се намесвам по-често, като с това им давах имплицитно разрешение да стигат до крайностите, които бяха извършили. Те можеха да избегнат тормоза, ако бяха имали по-добър надзор.

За повечето надзиратели беше лесно да посочат затворническия бунт през втория ден като повратната точка във възприятието им за затворниците, които внезапно бяха започнали да им изглеждат като „опасни“ и налагащи необходимостта да бъдат смазани. Освен това негодуваха от отрицателните лични препратки и псувните, които някои затворници бяха използвали по време на бунта, което смятаха за унизително и което беше предизвикало тяхното отмъщение.

Труден елемент от интервютата беше позволяването на надзирателите да обяснят защо са направили тези неща, без да санкционирам техните оправдания, защото това бяха просто извинения за тормозещо, враждебно и дори садистично поведение. Краят на експеримента означаваше и край на насладата от разполагането с цялата новооткрита власт на надзирателите. Както отбелязва надзирател Бърдън в дневника си: „Когато Фил ми довери, че експериментът ще приключи, се почувствах приповдигнато, но и шокиран от откритието, че някои други надзиратели са донякъде разочаровани от загубата на парите, но и донякъде защото те се наслаждаваха“.[1]

[1] Ретроспективен дневник на надзирателя. На изследваните лица беше платено само за една пълна седмица, но не и за втората седмица, която беше отменена, по тарифа от 1500 долара за всеки ден, прекаран като затворници или надзиратели. ↑

Последно смесване на двете групи

В третия час от интервютата обилен нервен смях изпълни лабораторията, когато въведохме бившите затворници, за да се срещнат със своите пазачи, неразличими в техните цивилни дрехи. Без техните униформи, номера и характерни аксесоари, те бяха взаимозаменяеми: дори и на мен ми беше трудно да ги различа, след като толкова бях свикнал да ги виждам с техните затворнически престилки. (Спомнете си, че през 1971 г. имаше коса навсякъде — дълга до раменете коса и дълги бакенбарди при повечето от студентите и в двете категории, някои от които имаха и истински мустаци.)

Съвместната сесия по думите на един бивш затворник беше „сковано учтива“, сравнена с по-релаксираната и дружелюбна сесия със затворниците. Докато всеки оценяваше другите, един затворник попита дали някои доброволци са били избрани да бъдат надзиратели, защото са по-високи. Джери-5486 каза: „Имах чувството по някое време на изследването, че надзирателите са по-високи от затворниците и се чудех дали средната височина на надзирателите е по-голяма от тази на затворниците. Не знам дали е вярно, или не, или бях останал с това впечатление заради униформите“. Преди да отговоря „Не“, помолих студентите да се подредят по височина от най-високия до най-ниския. Имаше почти идеално съответствие във височината между надзирателите и затворниците. Това, което става видимо, е, че затворниците бяха започнали да възприемат надзирателите като по-високи, отколкото са наистина, сякаш тяхната власт на надзиратели им осигуряваше обувки с 5-сантиметрови токове.

Противно на моите очаквания, нямаше никакви преки конфронтации между малтретираните затворници и тормозещите ги надзиратели. Отчасти това се дължеше на факта, че такова лично предизвикване щеше да е неловко в група от повече от двадесет души. Възможно е обаче причината да беше, че остатъкът от силните емоции, изпитвани от някои от бившите затворници, трябваше съзнателно да се потиска сега, когато властовата решетка беше деактивирана. Помогна и че някои от надзирателите открито се извиниха за толкова дълбокото потъване в ролята и приемането й твърде сериозно. Техните извинения облекчиха напрежението и отчасти измиха срама и за по-суровите надзиратели, които не се извиниха открито, например Хелман.

В тази сесия с интервюта бившият суров надзирател Арнет — нашият докторант по социология — разказа две събития, които го бяха впечатлили:

Едното беше наблюдението на Зимбардо на потапянето на „затворниците“ в техните роли… изразено от хората, които остават затворници дори когато казват, че се отказват от заплащането, ако може да бъдат освободени [пуснати предсрочно]. Другото впечатление е видимата неспособност на бившите „затворници“ на срещата да повярват, че „Джон Уейн“ и аз, а може би и другите надзиратели (мислех, че ние сме двамата най-нехаресвани надзиратели) действаме изцяло в ролите си. Някои или много „затворници“ като че ли чувстваха, че ние сме садистични или крайно авторитарни хора и че нашите актьорски професии са маски, за да скрием истинската природа на поведението си от тях или от себе си, или двете. Аз съм абсолютно сигурен, че поне за мен това не беше така.[1]

Едно психологическо наблюдение, което предложих, беше за липсата на хумор в затвора ни и неуспеха да използваме хумора за смекчаване на напрежението или дори за въвеждане на някаква реалност в нереалната ситуация. Например надзирателите, които не бяха доволни от крайното поведение на колегите си в смяната, можеше да се шегуват за тяхна сметка в тяхната стая, казвайки, че би трябвало да получат двойно заплащане за прекомерното вживяване в ролята. Или затворниците можеха да използват хумора, за да се измъкнат от нереалния затвор в мазето, като попитат надзирателите за какво се е използвало това място, преди да стане затвор: кочина? Или помещения на студентско братство може би? Хуморът разчупва преструвките на хората и местата. През изминалата седмица обаче нямаше никакъв хумор в това тъжно място.

Преди да приключим, ги помолих да се уверят, че са попълнили окончателните си оценки на преживяването, през което бяха преминали, и да попълнят някои от другите формуляри, които Кърт Банкс беше раздал. Освен това ги поканих през следващия месец да напишат кратък ретроспективен дневник на събитията, които изпъкват в паметта им. Щяха да получат заплащане за това. И накрая, всички щяха да бъдат поканени да се върнат след няколко седмици за „Среща на класа от 1971“, за да прегледаме някои от данните, които събрахме. Щяхме да им предоставим презентация и видеоклипове.

Трябва да се добави, че поддържах контакт с много от участниците в продължение на няколко години — винаги чрез кореспонденция, винаги когато имаше някаква публикация или отразяване в медиите на изследването. Освен това някои от тях участваха в различни телевизионни програми, които представяха нашето изследване дори десетилетия след това преживяване, че дори и до днес. Ще обсъдим после ефектите от това преживяване за тях по-нататък в изложението.

[1] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

Какво означава да си затворник или надзирател?

Преди в следващата глава да се насочим към изследване на някои от обективните данни, които събрахме през шестте дни на изследването и да разсъждаваме върху сериозните етични проблеми, повдигнати от експеримента, мисля, че ще е полезно да прегледаме някои от прозренията, които ни осигуриха част от нашите изследвани лица.

За изпълняването на ролята на затворник

Клей-416: „Добрият затворник е човек, който знае как стратегически да се обедини с другите затворници, без самият той да бъде неутрализиран. Моят съкилийник Джери [5486] е добър затворник. Винаги ще има някои затворници, които се мъчат да излязат, и други, които не са на тази вълна. Тези, които не се борят по това време, трябва да се научат да защитават интересите си, без да са истинска пречка пред онези, които се борят. Лошият затворник е този, който не може да го направи, който действа само за себе си“.[1]

Джери-5486: „Най-видимото нещо, което забелязах, беше как повечето хора в това изследване извличат чувството си за идентичност и благополучие от непосредствената си среда, а не от себе си, и затова те се провалиха — просто не можаха да устоят на натиска: те нямаха нищо в себе си, което да изправят срещу всичко това“.[2]

Пол-5704: „Начинът, по който трябваше да се унижаваме, наистина ме събори и затова всички станахме хрисими към края на експеримента. Аз се отказах да съм реакционер, защото можех да видя, че нищо не се променя заради моите нагласи и поведение. След като Стю и Рич [819 и 1037] си тръгнаха, установих, че мисля, че не мога да променя всичко, което трябва да се промени в мен… това е още една причина да се успокоя, след като те си тръгнаха; за да постигна това, което исках, ми трябваха други хора, които да работят с мен. Опитах се да говоря с другите затворници за стачка или нещо такова, но те не искаха да участват заради наказанието, което получиха заради първата стачка“.[3]

Надзирател Арнет: „Бях дълбоко изненадан и впечатлен от реакциите на повечето от затворниците на тази експериментална ситуация… особено индивидуалните кризи, които наблюдавахме, и надвисналите, които според мен със сигурност щяха да се случат, ако експериментът не беше прекратен предсрочно“.[4]

Дъг-8612: „Материалните условия, подобно на надзирателите, килиите и прочие — това нямаше значение за мен: например когато бях гол и във вериги, това изобщо не ме притесняваше. Работата с главата, психологическата част беше най-лошото. Знанието, че не мога да изляза, ако пожелая… не ми харесваше да не мога да отида до тоалетната, когато искам… липсата на избор — това е разтърсващото“.[5]

Заместващият затворник Дейв-8612 — нашият шпионин, който знаеше, че е изпратен в затвора само за един ден, за да открие каква е природата на плановете за бягство — разкрива колко бързо и цялостно човек може да влезе в ролята на затворник: „Ролите заразяваха всеки: от най-нисшия затворник до самия началник на надзирателите“. Той много бързо се идентифицира със затворниците и само за един ден симулираното лишаване от свобода имаше огромно въздействие върху Дейв:

На моменти изпитвах някаква вина, че съм изпратен да доноснича за тези страхотни хора — донякъде бях облекчен, че всъщност нямаше нищо, което да се каже за бягството… А когато възможността да доноснича все пак изникна — след известно време знаех къде е ключът от белезниците, — не казах… Заспах онази нощ с чувството, че съм мръсен, виновно уплашен. Когато ни заведоха в абонатната станция (в очакване на нападението), бях свалил веригата от крака си и сериозно обмислях да се опитам да избягам (сам, бих могъл да добавя), но не го направих от страх, че ще ме хванат. […] Преживяването на един цял ден като затворник беше събудило достатъчно тревожност, за да ме държи надалече от затвора през останалата част от седмицата. Дори когато се върнах за сесията с „интервюирането“, все още се чувствах крайно тревожен — не ядях много, леко ми се гадеше през цялото време и бях по-нервен, отколкото мога да си спомня да съм бил преди. Цялото преживяване беше толкова разстройващо за мен, че не успях да се накарам да обсъждам в дълбочина моите преживявания с когото и да е — дори не и с жена ми.[6]

Трябва да добавя нещо: ние по-късно открихме, че ключовете от белезниците са били откраднати от един от надзирателите от затворник. След инцидента с нощния трансфер в сряда на един от затворниците до склада на петия етаж, когато те се върнаха в Двора в 12:30 ч, двама затворници бяха закопчани заедно, за да се предотвратят опитите им да избягат. Без ключовете, за да бъдат разкопчани, трябваше да се обадя на Станфордската полиция, за да свалят белезниците — твърде неловко положение, много меко казано. Един от затворниците беше хвърлил ключа в отвор на отоплителната система. Дейвид знаеше това, но така и не сподели тази информация с някого от персонала.

[1] Последна оценка на затворника. ↑

[2] Последна оценка на затворника. ↑

[3] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

[4] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

[5] Последна оценка на затворника. ↑

[6] Ретроспективен дневник на затворника. ↑

За силата на ролята на надзирател

Надзирател Джеф Ландри: „Това е почти като затвор, който сам създаваш — влизаш в него и той става дефинициите, които даваш на себе си, почти става стени и искаш да избягаш, искаш да можеш да кажеш на всеки, че «това изобщо не съм истинският Аз, аз съм човек, който иска да излезе и да покаже, че е свободен, че има собствена воля, че не е садистичен тип, който се наслаждава на такива неща».“[1]

Надзирател Варниш: „Това преживяване си струваше за мен — абсолютно. Идеята, че две приблизително еднакви групи от студенти, които само за една седмица еволюираха в две напълно различни социални групи, като едната група имаше и използваше пълна власт над другата в неин ущърб, е смразяваща.

Аз бях изненадан от себе си… Карах ги да наричат другите затворници с обидни имена и да чистят тоалетни с голи ръце. На практика смятах затворниците за «добитък» и непрекъснато мислех, че трябва да внимавам, за да не опитат нещо“.[2]

Надзирател Ванди: „Моето удоволствие от тормозенето и наказването на затворниците беше абсолютно нехарактерно за мен, защото аз обикновено мисля за себе си като съчувстващ на наранените, особено животните. Мисля, че това беше резултат от пълната ми свобода да управлявам затворниците — започнах да злоупотребявам с властта си“.[3]

(Интересен преносен ефект (или изнесен ефект) от тази новооткрита власт на надзирателите се разкрива в дневника на главния надзирател Джафи. Ванди беше съобщил на останалите в неговата смяна, „че се е хванал да командори майка си у дома“.)

Надзирател Арнет: „Да бъда изкуствено твърд ми се удаде лесно. Първо, аз съм авторитарен човек в известни отношения (макар че силно не харесвам тази черта в себе си и у другите). Освен това смятах, че експериментът е важен и моето поведение на надзирател е част от откриването как хората реагират на истинско потисничество… Основното влияние върху моето поведение се оказваше от мисълта, макар и мъглява, че истинският затвор е брутален, защото е дехуманизиращ. Опитах се да бъда това в рамките на ограниченията на моята дистанцираност и контролирано ангажиране. […] Първо, опитах се да избягвам да съм интимен или дружелюбен. […] Опитах се да съм неутрален и делови. Освен това осъзнавах от това, което бях чел, че скуката и другите аспекти на затворническия живот могат да се използват, за да се накарат хората да се чувстват дезориентирани, като си безпристрастен, даваш скучна работа, наказваш всички затворници за «лошо» поведение на някого, изискваш идеално изпълнение на тривиални заповеди по време на физическите упражнения и в други моменти, говориш грубо и механично по време на физическите упражнения… в социалната среда и толкова чувствителен към онези, които я контролират, и аз се опитах да засиля отчуждението на затворниците, като използвам някои от тези техники. Можех да направя това само по много ограничен начин, защото не исках да съм брутален“.[4]

[1] Последно интервю на надзирателя. ↑

[2] Въпросник след експеримента на надзирателя. ↑

[3] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

[4] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

За добрите и лошите надзиратели

Пол-5704: „Бях доволен от Джон и Джеф (Ландри). Те всъщност не потънаха в надзирателството толкова, колкото другите. Те винаги оставаха човешки същества, дори когато наказваха някого. Бях изненадан, че надзирателите по принцип приеха ролите си толкова много, след като можеха да си отиват вкъщи всеки ден или нощ.“[1]

Надзирател Джон Ландри: „След като говорих с другите затворници, те ми казаха, че съм добър надзирател и благодарят, че съм бил такъв. Знаех вътре в себе си, че съм лайно. Кърт [Банкс] ме погледна и аз знаех, че той знае. Знаех и че макар да бях добър и справедлив със затворниците, се провалих. Позволих да се извършат жестокости и не направих нищо освен да се чувствам виновен и да съм готин човек. Честно, не мислех, че мога да направя каквото и да било. Дори не се опитах. Направих това, което правят повечето хора. Седях в стаята на надзирателите и се опитвах да забравя за затворниците“.[2]

Още по-забележителен разказ за властта на това симулирано затворническо преживяване и неговото въздействие върху един от надзирателите, които затворниците възприемаха като най-справедливия, Джеф Ландри — по-големия брат на Джон Ландри, — се появява в аудио интервю в края на изследването. Той ни изненада, като посочи, че е мислел да си смени ролята.

Надзирател Джеф Ландри: „Преживяването се превърна в нещо повече от елементарно участие в експеримент. Искам да кажа, че ако това беше експеримент, резултатите и продуктите са прекалено реални. Когато затворник те погледне с празен поглед и мърмори недоловимо, трябва почти да възприемаш най-лошото. То е почти защото се страхуваш, че ще стане най-лошото. Аз сякаш приех, че то ще стане и най-малката индикация за тревожност и криза е началото на най-лошите възможни ефекти. По-конкретно, преживяването стана нещо повече от елементарен експеримент, когато 1037 започна да действа така, сякаш се разпада. Тогава се страхувах и се опасявах, и мислех да напусна. Освен това мислех да помоля да стана затворник. Чувствах се така, сякаш не исках да ставам част от машината, която смачква другите хора и ги принуждава да са конформни и непрекъснато ги тормози. Почти исках аз да бъда тормозен вместо аз да съм тормозещият“.[3]

В този контекст е интересно да се отбележи, че в сряда вечер този надзирател беше докладвал на главния надзирател, че ризата му е твърде тясна и дразни кожата му и затова я е свалил. Очевидно след като той я беше избрал, беше пробвал дали му става в деня преди да започнем експеримента и я беше носил четири дни без оплаквания, проблемът му беше по-скоро психичен, отколкото материален. Уредихме да получи по-голям размер и той я облече с нежелание. Освен това продължи да си сваля огледалните очила и да не помни къде ги е оставил, когато персоналът питаше защо не следва стандартния протокол за надзирателите.

Надзирател Серос: „Мразех целия шибан експеримент. Излязох от вратата, когато експериментът свърши. Беше твърде реално за мен“.[4]

[1] Въпросник след експеримента на затворника. ↑

[2] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

[3] Аудио интервю на надзирателя. ↑

[4] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

За тихата ярост от садизма на надзирателите

Дъг-8612 в интервю, което той даде по-късно за насочен към студентите филм за нашето изследване, красноречиво сравни Станфордския затворнически експеримент с реалните затвори, които е опознал като член на персонала, работещ в затвор в Калифорния:

Станфордският затвор беше много безобидна затворническа ситуация и въпреки това накара надзирателите да станат садистични, затворниците — хистерични, а други затворници — да напускат на тълпи. Тук имате безвредна ситуация, а нещата не се развиха така. Тя подпомогна всичко, което нормалните затвори подпомагат. Ролята на надзирателя подпомага садизъм. Затворническата роля подпомага объркване и срам. Всеки може да е надзирател. По-трудно е да си нащрек за импулса да станеш садист. Това е тиха ярост, злонамереност, може да я държиш скрита, но тя няма къде да иде; тя се появява по страничните алеи, садистично. Мисля, че човек има повече контрол като затворник. Всеки трябва да [натрупа опит като] затворник. Има истински затворници, с които съм се срещал в затвора, които са хора с изключително достойнство, които не унижаваха надзирателите, които винаги бяха почтителни към надзирателите, които не предизвикваха у надзирателите садистични импулси, които можеха да се издигнат над срама, присъщ на ролята. Те знаеха как да запазят достойнството си в тази ситуация.[1]

[1] Транскрибирано интервю за Quiet Rage: The Stanford Prison Experiment. ↑

За природата на затворите

Клей-416: „Надзирателите са също толкова затворени, колкото и вие като затворници. Те просто трябва да тичат между килиите, но имат затворена врата зад гърба си, която не могат да отворят, и така всъщност сте заедно и това, което създавате, го правите заедно. Затворниците нямат собствено общество и надзирателите нямат собствено общество. Всичко е едно и е отвратително“.[1]

Надзирател Серос: „[Когато] затворник реагира агресивно към мен, установих, че трябва да се защитавам — не като мен, а като надзирател. […] Той ме мразеше като надзирател. Реагираше на униформата. Нямах избор освен да се защитя като надзирател. Това ме шокира. […] Осъзнах, че аз съм също толкова затворник, колкото и те. Аз бях просто реакция на техните чувства. […] И двете страни бяхме смазани от потисничеството, но ние като надзиратели имахме илюзията на свободата. Тя е точно такава — илюзия. […] Всички станахме роби на парите. Затворниците бързо станаха наши роби…“.[2]

Както пее Боб Дилън в своята песен George Jackson („Джордж Джаксън“), понякога светът изглежда като един голям затворнически двор:

Някои от нас са затворници,

останалите са надзиратели.

[1] Интервю за Chronolog на NBC, ноември 1971 г. ↑

[2] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

За характеровите трансформации за шест дни

Разглеждайки някои от изказванията, направени преди началото на експеримента и след това отново в различни дневни документи, можем да видим някои фундаментални преходи, които се осъществяват в психиката на надзирателите. Такъв пример е надзирател Чък Бърдън с неговите думи преди, по време на и след това преживяване.

Преди експеримента: „Тъй като съм пацифист и не съм агресивен човек, не мога да си представя време, когато може да пазя и/ или да малтретирам други живи същества. Надявам се, че ще бъда избран за затворник, а не за надзирател. Като човек, който е срещу Естаблишмънта, непрекъснато въвлечен в нон конформистко политическо и социално поведение, мога да прогнозирам, че ще дойде момент, когато може да се наложи да изпълнявам ролята на затворник и съм любопитен да видя способностите си в тази посока“.

След срещата за ориентация на надзирателите: „Купуването на униформите в края на срещата потвърждава игровата атмосфера на това нещо. Съмнявам се дали много от нас споделят очакванията за «сериозността», които експериментаторите като че ли имат. Изпитвам определена доза облекчение, че съм само заместник“.

Първия ден: „Основният ми страх в началото на експеримента е, че затворниците ще ме възприемат като истинско копеле, като надзирател — все неща, които не съм и не си се представям така. […] Една от причините да имам дълга коса е, че не желая хората да ме възприемат като такъв, какъвто не съм. […] Чувствам се сигурен, че затворниците ще се подиграват на външния ми вид и развивам първата си основна стратегия — предимно да не се усмихвам на нищо, което те казват или правят, което би представлявало признание, че е само игра. Оставам извън клетката (докато Хелман и високият рус надзирател завършват сервирането на вечерята, изглеждат много по самоуверени в ролите си, отколкото аз се чувствам). Докато събирам сили да вляза, проверявам очилата си, вземам палката — която ми осигурява определена власт и сигурност — и влизам. Оформям устата си в непрекъсната полугримаса, решен да се държа така, без значение какво се казва. В килия 3 спирам и правя гласа си твърд и нисък, за да кажа на №5486: «На какво се усмихваш?» «Нищо, г-н Надзирател.» «Ами погрижи се да не го правиш». Докато излизам, се чувствам глупаво“.

Втори ден: „Излизайки от колата, внезапно ми се иска хората да забележат униформата ми: «Хей, погледни какво правя»… 5704 поиска цигара и аз го пренебрегнах, защото не пуша и не мога да изпитвам съчувствие… Междувременно, тъй като изпитвам емпатия към 1037, реших да НЕ говоря с него. По-късно започвам да си формирам навик да удрям стени, столове и решетки [с палката], за да покажа властта си. […] След като приключихме с преброяването и лампите угаснаха [надзирател Хелман] и аз водихме висок разговор за отиването у дома при приятелките ни и какво ще им направим (за да дразним затворниците)“.

Трети ден (подготвяйки се за първата вечер на посещения): „След като предупредихме затворниците да не се оплакват, освен ако не искат посещенията бързо да приключат, най-накрая въведохме първите родители. Постарах се аз да съм един от надзирателите в двора, защото това беше първата ми възможност за типа манипулативна власт, който наистина харесвам — да съм много забележима фигура с почти пълен контрол върху онова, което се казва или прави. Докато родителите и затворниците сядаха на столове, аз седнах на края на масата, клатейки крака и противоречейки на всичко, което изпитвах. Това беше първата част от експеримента, на който наистина се наслаждавах. Затворник 819 е неприятен и трябва да бъде наблюдаван… [Хелман] и аз едновременно се възхищаваме и не се харесваме. Като надзирател (актьор) той е фантастичен, наистина се вписва в садизма на цялото нещо и това ме притеснява“.

Четвърти ден: „Психологът [Крейг Хейни] ме мъмри за това, че съм сложил белезниците и торбата на главата на затворник, преди да напусне [консултативния] кабинет и аз възмутено отговарям, че това е едновременно необходима предпазна мярка и моя работа така или иначе… У дома имах все по-големи трудности да опиша реалността на ситуацията“.

Пети ден: „Тормозя «Сержанта», който продължава инатливо да се престарава с изпълнението на всички заповеди. Нарочил съм го за специален тормоз както защото той си го проси, така и защото просто не го харесвам. Истинските проблеми започват на вечеря. Новият затворник [416] отказва да изяде надениците си. Хвърляме го в Дупката и му нареждаме да държи по една наденица във всяка ръка. Имаме криза на авторитета: това бунтарско поведение потенциално подкопава пълния контрол, който имаме над другите. Решаваме да играем на струната на затворническата солидарност и да кажем на новия, че всички други ще бъдат лишени от посетители, ако той не си изяде вечерята. Минавам и блъскам с палката по вратата на Дупката… Много съм гневен на този затворник за това, че предизвиква дискомфорт и проблеми на другите. Реших да го накарам насила да яде, но той не ще. Оставям храната да тече по лицето му. Не вярвах, че това съм аз, който прави това. Мразех се, че го карам насила да яде, но него мразех повече, защото не се храни“.

Шести ден: „Експериментът приключи. Чувствам се приповдигнато, но и съм шокиран от откритието, че някои други надзиратели са донякъде разочаровани от загубата на парите, но и донякъде защото те се наслаждаваха. […] Да говоря по време на сесията за детоксикация беше много трудно; всичко изглежда напрегнато и некомфортно… Качвам се на колелото и се прибирам у дома под лъчите на слънцето. Ужасно добро е чувството да си навън“.

Седмици по-късно: „Абсолютната жестокост на това събитие (решението на Хелман да остави 416 в Дупката през цялата нощ) не ме засегна веднага, а едва седмици по-късно, но трябва да е въздействала силно на Фил [Зимбардо] заедно с много други неща на този етап [че той да реши да прекрати изследването]“[1].

Друга любопитна характерова трансформация на човек, който е само странично свързан с нашето изследване, се открива сред „допълнителните случки“ в дневника на главния надзирател. Спомнете си моя сериозен колега психолог, който ме предизвика насред френетичните ми усилия да измамя очакваните нападатели, като твърдя, че изследването е прекратено. Той настояваше да знае: „Коя е независимата променлива?“. Бележките на Джафи сочат, че „Д-р Б. дойде във вторник вечер, когато затворниците бяха преместени в склада на петия етаж. Той и жена му се качиха, за да видят затворниците. Г-жа Б. раздаде кексчета, а д-р Б. направи поне два коментара, осмиващи затворниците: единият засягаше тяхното облекло, а другият — зловонието на мястото. Този модел на «потапяне в действието» се осъществи с почти всеки външен посетител“.

Докато жена му раздаваше на изследваните лица „чай и съчувствие“, моят обикновено резервиран колега неочаквано се отнесе към тези студенти по дехуманизиращ начин, което вероятно ги накара да се почувстват засрамени.

[1] Ретроспективен дневник на надзирателя. ↑

За „малките експерименти“ на Хелман

[Прякорът на надзирателя Хелман „Джон Уейн“ има интересен паралел, който научих от колегата ми Джон Стайнър. Джон Стайнър — почетен професор по социология в Щатския университет в Сонома, който е оцелял от Холокоста, като тийнейджър бил затворник в концлагера в Бухенвалд в продължение на няколко години. Когато научи, че нашите затворници са нарекли един от най-лошите надзиратели „Джон Уейн“, той направи паралел със собствените си преживявания: „Е, надзирателите в лагерите бяха анонимни за нас. Ние ги наричахме «хер лейтенант» или «г-н офицер от СС», но те нямаха име, нямаха идентичност. На един от надзирателите обаче, който беше най-злият от всички, ние също измислихме прякор. Той стреляше по хората без никаква причина, убиваше ги и ги блъскаше в електрическата ограда. Неговото насилие беше като на каубой от Дивия Запад. Затова му казвахме «Том Микс», но само зад гърба му“. Том Микс е суров каубой от филмите през 30-те и 40-те години — това, което Джон Уейн след това стана за следващите поколения.]

Нека се върнем към Формуляра за обща информация за доброволците, който Хелман попълни една седмица преди началото на експеримента, за да си съставим известна представа за статуса му преди да влезе в ролята на надзирател. Бях изумен да науча, че той беше само на 18 години, студент втори курс, сред най-младите ни изследвани лица. Неговият контрапункт Арнет беше един от най-възрастните. Хелман произлизаше от академично семейство от средната класа, най-малкото дете с четири по-големи сестри и един брат. С неговия ръст от 1,87 м и тегло от 79 кг, със зелени очи и руса коса, той беше внушителна фигура. Този млад мъж се идентифицира като музикант и „учен по душа“. Самоописанието му беше: „Водя природен живот и обичам музиката и храната, и другите хора. — И добавяше: — Много обичам другите човешки същества“.

В отговор на въпроса: „Какво най-много харесват хората във вас?“ Хелман излъчваше увереност: „Хората първоначално ми се възхищават заради таланта ми и общителната ми личност. Малцина знаят истинските ми способности в човешките отношения“.

В отговор на отрицателния вариант: „Какво хората най-малко харесват във вас?“ Хелман ни беше дал представа за сложния си характер и намек за онова, което ще последва, когато му се даде абсолютна власт. Той бе написал: „Моето нетърпение спрямо глупостта, пълно пренебрежение към хората, с чийто начин на живот не съм съгласен, това, че експлоатирам някои хора, прямотата ми, моята увереност“. И накрая нека добавим в сместа това, че този доброволец каза, че предпочита да бъде разпределен в ролята на затворник, а не да е надзирател, „защото хората обикновено ненавиждат надзирателите“.

Имайки предвид това описание на характера, сега ще е показателно да прегледаме неговите разсъждения след експеримента за ролята му в това изследване.

Надзирател Хелман: „Да, това беше нещо повече от експеримент. Имах възможността да подложа на проверка способностите на хората, тласкайки ги до точката на разпад под прикритието на ролята на надзирател. Не беше приятно, но се почувствах принуден от собственото си очарование да тестирам техните реакции. В много случаи провеждах собствени експерименти“.[1]

„Най-доброто по отношение на експеримента беше, че аз като че ли бях катализаторът, който извади на повърхността някои изумителни резултати, които спечелиха интереса на телевизията и пресата. […] Съжалявам, ако съм причинил повече проблеми, отколкото сте искали — това беше мой собствен експеримент“.[2]

„Най-лошото по отношение на експеримента беше, че толкова много хора ме приеха толкова сериозно и че аз ги превърнах във врагове. Моите думи им влияеха, [затворниците] като че ли загубиха контакт с реалността на експеримента“.[3]

Един месец след края на изследването този бивш надзирател беше интервюиран заедно с бившия затворник Клей-416, неговото възмездие. Те взаимодействаха като част от телевизионен документален филм за нашето изследване по Chronolog („Хронолог“) на Ен Би Си — предшественика на 60 Minutes („60 минути“). Той беше озаглавен 819 Did a Bad Thing („819 направи нещо лошо“).

След като Хелман описа своята трансформация в ролята на надзирател, Клей премина в офанзива, най-накрая получил възможност да приложи пословицата от онова време: „Ще пожънеш това, което си посял“.

Хелман: „След като сложиш униформата и получиш роля, имам предвид работа, например «Твоята работа е да поддържаш реда сред тези хора», тогава със сигурност не си същият човек като този с улични дрехи и в различна роля. Наистина ставаш този човек, след като си сложиш униформата в цвят каки, сложиш очилата, вземеш палката и играеш ролята си. Това е твоят костюм и трябва да действаш в съответствие с него, когато го облечеш“.

Клей: „Това ми вреди, имам предвид вреди, искам да кажа, сегашно време, вреди ми“.

Хелман: „Как ти е навредило? Как ти вреди сега? Само да мислиш, че хората не могат да бъдат такива?“

Клей: „Да. То ми остави известни познания за нещо, което никога не съм преживявал от първа ръка. Чел съм за него, много съм чел за него. Никога обаче не съм го преживявал от първа ръка. Никога не съм виждал някой да се трансформира така. А аз знам, че ти си мил човек. Нали разбираш?“

Хелман [усмихва се и клати глава]: „Ти не знаеш това“.

Клей: „Знам, знам, че ти си мил човек. Аз нямам лоши…“

Хелман: „Тогава защо ме мразиш?“

Клей: „Защото знам в какво можеш да се превърнеш. Знам какво си готов да правиш, ако кажеш: «О, окей, няма да наранявам никого». «О, окей, това е ограничена ситуация или тя ще приключи след две седмици».

Хелман: «Е, ти в тази позиция какво щеше да направиш?»

Клей (бавно и внимателно обмисля всяка дума): «Не знам. Не мога да ти кажа, че знам какво ще направя».

Хелман: Ти би ли…“

Клей (сега говори едновременно с Хелман): „Не мисля, не вярвам, че бих бил толкова изобретателен като теб. Не мисля, че щях да прилагам толкова голямо въображение в това, което правя. Разбираш ли?“.

Хелман: „Аз, аз…“

Клей [прекъсва и като че ли се наслаждава на новото си чувство за власт]: „Мисля, че щях да бъда надзирател, не мисля, че щеше да е такъв шедьовър!“

Хелман: „Не разбрах къде беше наистина вредно. Беше унизително и това беше част от моя конкретен личен малък експеримент да видя как бих могъл ъъъ…“

Клей (невярващо): „Твоя конкретен личен малък експеримент? Защо не ми разкажеш за това?“

Хелман: „Аз правех собствени малки експерименти“.

Клей: „Разкажи ми за твоите малки експерименти. Любопитен съм“.

Хелман: „Окей, исках да видя точно какъв тип вербален тормоз хората могат да приемат, преди да започнат да обективират, преди да започнат да отвръщат със същото при тези обстоятелства. Изненада ме, че никой не каза нищо, за да ме спре. Никой не каза: «Господи, не може да ми казваш тези неща, това е болно». Никой не каза, те просто приеха това, което казвам. Аз казах: «Иди и кажи на човека в лицето му, че е утайката на земята» и те го направиха безпрекословно. Правеха лицеви опори, без да възразят, седяха в Дупката, малтретираха се един друг; тук от тях се очаква да са заедно като отделение в затвора, но ето че се малтретираха един друг, защото аз съм им казал и никой изобщо не постави под въпрос моята власт. Това наистина ме шокира. [Очите му се навлажняват.] Защо не казаха нещо, когато започнах да тормозя хората? Започнах да ставам такъв грубиян и въпреки това хората не казаха нищо. Защо?“

Защо наистина?

[1] Последна оценка на надзирателя. ↑

[2] Въпросник след експеримента на надзирателя. ↑

[3] Въпросник след експеримента на надзирателя. ↑

10. Смисълът и посланието на Станфордския затворнически експеримент: алхимията на характеровите трансформации

Всички сме морски свинчета в Божията лаборатория… Човечеството е просто в процес на създаване.

— Тенеси Уилямс, „Camino Real“ (1953)

Станфордският затворнически експеримент започна като проста демонстрация на ефектите, които комплекс от ситуационни променливи има върху поведението на хората, играещи ролите на затворници и надзиратели в симулирана затворническа среда. В това експлораторно изследване не проверявахме конкретни хипотези, а по-скоро оценявахме степента, до която външните характеристики на институционалната среда могат да надделеят над вътрешните диспозиции на действащите лица в нея. Добрите диспозиции бяха изправени пред лоша ситуация.

Същевременно в течение на времето този експеримент се оформи като могъща илюстрация на потенциално токсичното въздействие на лошите системи и лошите ситуации в принуждаването на добри хора да действат по патологични начини, които са чужди на тяхната природа. Наративната хронология на това изследване, която се опитах достоверно да пресъздам тук, ярко разкрива степента, до която обикновени, нормални, здрави млади мъже се поддадоха или бяха прелъстени от социалните сили, присъщи на този поведенчески контекст, както и аз и много от другите възрастни и професионалисти, които по някакъв начин се докоснаха до него. Границата между Доброто и Злото, смятана някога за непробиваема, вместо това се оказа напълно пропусклива.

Сега е време да прегледаме другите доказателства, които събрахме в хода на нашето изследване. Много количествени източници на информация хвърлиха допълнителна светлина върху станалото в този тъмен затвор в мазето. Затова трябва да използваме всички налични доказателства, за да извлечем смисъла, оформил се от този уникален експеримент, и да установим начините, по които човечеството може да се трансформира от властта и от безсилието. В основата на този смисъл се крият съществени послания за характера на човешката природата и условията, които могат да я принизяват или обогатяват.

Обобщение, преди да се впуснем в данните

Както видяхте, нашата психологически убедителна затворническа среда предизвика интензивни, реалистични и често патологични реакции у много от участниците. Ние бяхме изненадани както от интензивността на доминирането на надзирателите, така и от скоростта, с която то се появи в началото на затворническия бунт. Както в случая на Дъг-8612, бяхме изненадани, че ситуационният натиск може да надделее над повечето от тези нормални, здрави млади мъже толкова бързо и така крайно.

Преживяването на загуба на личната идентичност и превръщането им в обект на произволния непрекъснат контрол върху поведението им, както и лишаването от личен живот и сън генерираха у тях синдром на пасивност, зависимост и депресия, които наподобяваха нареченото „заучена безпомощност“[1]. (Заучената безпомощност е преживяването на пасивно смирение и депресия, следващи многократни провали или наказание, особено когато те изглеждат произволни и независещи от действията на човека.)

Половината от нашите студенти затворници трябваше да бъдат освободени преждевременно заради тежки емоционални и когнитивни разстройства — преходни, но по онова време много силни. Повечето от тези, които останаха до края, по принцип се превърнаха в безмисловно подчиняващи се на изискванията на надзирателите и изглеждаха като зомбирани в своите апатични движения, докато отстъпваха пред приумиците на все по-силната власт на надзирателите.

Що се отнася до редките „добри надзиратели“, и тук малцина затворници можаха да се изправят срещу доминацията им. Както видяхме, Клей-416, който би трябвало да е подкрепен за своята героична пасивна съпротива, вместо това беше тормозен от събратята си затворници за това, че е „смутител“. Те приеха тясната диспозиционна перспектива, осигурена от надзирателите, а не генерираха собствена метаперспектива за главната стачка на Клей като емблема на пътя за тяхната обща съпротива срещу сляпото подчинение на властта.

„Сержанта“ също се държа героично на моменти, като отказваше да псува или вербално да малтретира събратята си, когато му се нареждаше това, но в други моменти той беше образцовият подчиняващ се затворник. Джери-5486 се оформи като нашия най-балансиран затворник; както обаче посочва в личните си разсъждения, той е оцелял само чрез насочването навътре и като не е правил толкова, колкото е могъл, за да помогне на другите затворници, които можеха да имат полза от неговата подкрепа.

Когато започнахме нашия експеримент, имахме извадка от хора, които не се отклоняваха от нормалния диапазон на общата образована популация по никоя от измерените от нас дименсии. Тези, които бяха разпределени по случаен начин в ролята на „затворник“ бяха взаимозаменяеми със студентите в ролята на „надзирател“. Никоя група нямаше история на престъпления, емоционални или соматични нарушения или дори интелектуално или социално неравностойно положение, които обикновено могат да диференцират затворниците от надзирателите и затворниците от останалата част от обществото.

По силата на това случайно разпределение и сравнителните предварителни измервания мога да твърдя, че тези млади мъже не привнесоха в нашия затвор никаква патология, която по-късно избуя сред тях, докато те играеха ролите или на затворник, или на надзирател. В началото на този експеримент нямаше различия между двете групи; по-малко от една седмица по-късно между тях нямаше сходства. Следователно разумно е да заключим, че патологиите са предизвикани от набор от ситуационни сили, които им въздействаха непрекъснато в тази подобна на затвор среда. Нещо повече: тази Ситуация беше санкционирана и поддържана от фонова Система, за чието създаване помогнах аз. Аз го направих първо, когато проведох психологическата ориентация на новите надзиратели, а след това с разработването на различни политики и процедури, за чието внедряване помогнахме аз и персоналът ми.

Нито надзирателите, нито затворниците могат да се смятат за „гнили ябълки“ преди времето, когато те бяха толкова силно повлияни от поставянето им в „гнила каца“. Комплексът от характеристики в тази каца представлява ситуационните сили, действащи в този поведенчески контекст — ролите, правилата, нормите, анонимността на човека и на мястото, дехуманизиращите процеси, натискът за конформизъм, груповата идентичност и т.н.

[1] Концепцията за заучената безпомощност първоначално идва от изследвания с животни на Мартин Селигман и неговите колеги. Кучета в експерименти с обуславяне, които са подложени на неизбежни електрошокове, които не са могли да спрат, скоро престават да се опитват да избягат, като че ли се предават и приемат електрошоковете — дори когато по-късно им е дадена възможност лесно да избягат. По-късни изследвания разкриват паралели с хората, които, изпитали неизбежен шум, не правят нищо, за да прекратят стресиращ нов шум, когато биха могли да го направят. Паралелите са видими и в клиничната депресия, малтретираните деца и брачни партньори, военнопленници и някои жители на домове за възрастни хора. Някои източници включват: M. E. P. Seligman, Helplessness: On Depression, Development and Death (San Francisco: Freeman, 1975); D. S. Hiroto, „Loss of Control and Learned Helplessness“, Journal of Experimental Psychology 102 (1974): 187-193; J. Buie, „Control’ Studies Bode Better Health in Aging“, APA Monitor, July 1988, с. 20. ↑

Какво научихме от нашите данни?

Двадесет и четири часовите директни наблюдения, които осъществявахме на поведенческите взаимодействия между затворниците и надзирателите, и на специалните събития, бяха допълнени от видеозаписване (около 12 часа), прикрити аудиозаписи (около 30 часа), тестове, личностни въпросници за самоотчет за индивидуалните различия и различни интервюта. Някои от тези мерки бяха кодирани за количествени анализи, а други бяха корелирани с мерките за резултата.

Анализите на данните изправят пред редица проблеми тяхната интерпретация: размерът на извадката беше относително малък; записите бяха селективни и не бяха всеобхватни заради ограничения ни бюджет и персонал, и заради стратегическото решение да се фокусираме върху всекидневните събития, представляващи силен интерес (например преброяванията, храненията, посетителите и изслушванията от Комисията за предсрочно освобождаване). Освен това каузалните посоки са несигурни заради динамичното взаимодействие между надзирателите и затворниците в и между трите смени на надзирателите. Количественият анализ на данните на индивидуалното поведение е замърсен от очевидния факт на сложните взаимодействия на хора, групи и времеви ефекти. Освен това, за разлика от традиционните експерименти, нямахме контролна група със сравними доброволци, които не са подложени на експерименталната манипулация (да бъдат мним затворник или мним надзирател, но да са преминали през различните измервания преди и след експеримента). Не го направихме, защото мислехме за нашия експериментален план по-скоро като за демонстрация на явление — подобно на оригиналното изследване на Милграм върху подчинението, отколкото като за експеримент, целящ да установи каузални връзки. Представяхме си, че ще направим такива сравнения между контролна и експериментална група в бъдещи изследвания, ако получим някакви интересни резултати от това първоначално експлораторно изследване. И така, нашата проста независима променлива беше само основният ефект от статуса: надзирател срещу затворник.

Въпреки това се оформиха някои ясни модели, които усилват качествения наратив, представен дотук. Тези резултати предлагат някои интересни прозрения за природата на тази патологично убедителна среда и на младите мъже, които бяха подложени на изпитание от нейните изисквания. Пълните детайли на операционалната обработка на тези мерки и тяхната статистическа значимост са предоставени в научната статия, публикувана в International Journal of Criminology and Penology[1] и в уебсайта www.prisonexp.org.

[1] Най-добрият източник за данните, които събрахме, и техните статистически анализирани резултати, е първата научна статия, която публикувахме: Craig Haney, Curtis Banks, and Philip Zimbardo, „Interpersonal Dynamics in a Simulated Prison“, International Journal of Criminology and Penology 1 (1973): 69–97. Това списание днес не съществува и след като не е издание на Американската психологическа асоциация, няма достъпен архив. Файл във формат PDF на тази статия обаче е на разположение на адреси: www.prisonexp.org и www.zimbardo.com. Вж. също P. G. Zimbardo, C. Haney W. C. Banks, and D. Jaffe, „The Mind is a Formidable Jailer: A Pirandellian Prison.“ The New York Times Magazine, April 8, 1973, с. 36ff; и P. G. Zimbardo, „Pathology of Imprisonment“, Society 6 (1972): 4, 6, 8. ↑

Личностни мерки

Три типа инструменти за измерване на индивидуалните различия между участниците бяха приложени, когато те дойдоха за тяхната оценка преди експеримента няколко дни преди началото на изследването. Тези инструменти бяха F-Scale of authoritarianism (F-скала за авторитаризъм), Machiavellian Scale of interpersonal manipulation strategies (Скала за макиавелизъм за стратегии за междуличностна манипулация) и Comrey Personality Scales (Личностните скали на Комри).

F-Scale[1] (F-скала). По тази мярка за ригидно придържане към конвенционалните ценности и подчиняващата се, безкритична нагласа към авторитета нямаше статистически значими различия между средния резултат на надзирателите (4,8) и този на затворниците (4,4) преди те да бъдат разделени в двете роли. Очертава се обаче един очарователен резултат, когато сравним резултатите на F-скалата на петте затворници, които останаха до края на първата седмица, и петимата, които бяха освободени предсрочно. Тези, които издържаха авторитарната среда на Станфордския затворнически експеримент (СЗЕ), имаха два пъти по-висок резултат (средно аритметично = 7,8) по традиционност и авторитаризъм, отколкото техните освободени преждевременно другари (средно аритметично = 3,2). Изумителното е, че когато тези резултати бяха подредени по рангов ред от най-ниските до най-високите стойности на F-скалата, се откри силно значима корелация с броя дни престой в експеримента (корелационен коефициент = 0,90). Затворникът е вероятно да остане по-дълго и да се приспособи по-ефективно към авторитарната затворническа среда до степента, до която той има високи резултати по ригидност, придържане към традиционните ценности и приемане на авторитета — характеристиките, които описват нашата затворническа среда. Обратното, затворниците, които се справиха с натиска най-зле, бяха младите мъже, които имаха най-ниски резултати за тези измервани от F-скалата черти — нещо, което някои биха казали, че е тяхно достойнство.

Machiavellian Scale[2] (Скала за макиавелизъм). Този инструмент, както посочва името, оценява приемането на стратегии за спечелване на ефективно предимство в междуличностните взаимоотношения. Никакви значими различия не бяха открити между средния резултат на надзирателите (7,7) и малко по-високия среден резултат на затворниците (8,8), нито пък тази мярка прогнозираше продължителността на престой в затвора. Ние очаквахме, че умението на хората със силно развита черта макиавелизъм да манипулират другите може да е релевантно във всекидневните им взаимодействия в тази среда, но макар че двама от затворниците с най-високи резултати по макиавелизъм бяха тези, преценени като най-добре приспособили се към затвора, двама други, които оценихме също като добре приспособяващи се, имаха най-ниските резултати по макиавелизъм.

Comrey Personality Scales[3] (Личностни скали на Комри). Този въпросник за самоотчет се състои от осем субскали, които използвахме за прогнозиране на диспозиционните различия между надзирателите и затворниците. Тези инструменти за измерване на личността са: Заслужаване на доверие, Подреденост, Конформизъм, Активност, Стабилност, Екстраверсия, Мъжественост и Емпатия. По този инструмент средните резултати на надзирателите и тези на затворниците бяха на практика взаимозаменяеми; никой дори не се доближаваше до статистическа значимост. Нещо повече: по всяка субскала груповата средна стойност попадаше в диапазона от 40-ти до 60-ти персентил на нормативната мъжка популация според Комри. Този резултат подкрепя твърдението, че личностите на студентите в двете различни групи могат да се дефинират като „нормални“ или „средностатистически“. Крейг Хейни и Кърт Банкс наистина свършиха добре своята задача за предварителния подбор: избиране на извадка от студенти доброволци, които са „обикновени мъже“. Освен това нямаше предварителни диспозиционни тенденции, които биха могли да разграничат тези хора, които играеха ролята на надзиратели, от тези, изпълняващи ролята на затворници.

Няколко интересни, макар и незначими различия бяха открити между затворниците, които бяха освободени рано, и тези, които издържаха пълната катастрофа. „Издържалите“ имаха по-високи резултати по Конформизъм (приемане на обществото такова, каквото е), Екстраверсия и Емпатия (услужливост, съчувствие, щедрост), отколкото тези, които трябваше да бъдат освободени заради екстремалните им стресови реакции.

Ако изследваме резултатите на онези надзиратели и затворници, които най-много се отклоняват от средното за тяхната група (с 1,5 стандартни отклонения или повече), се появяват някои любопитни модели.

Първо, нека погледнем някои личностни характеристики на конкретни затворници. Моето впечатление за затворник Джери-5486 като „най-интегриран“ беше очевидно подкрепено от по-високите му резултати от всички останали затворници по Стабилност, като почти всички други негови резултати бяха много близо до нормата за популацията. Когато той се отклонява от другите, това е винаги в положителна посока. Той имаше и най-висок резултат по Мъжественост („не плаче лесно, не се интересува от любовни истории“). Стюарт-819, който увреди килията си и стана причина за огорчение на съкилийниците си, които трябваше да почистват кашата след него, имаше най-нисък резултат по Подреденост (степента, до която човек е педантичен и загрижен за чистотата и подредеността). Независимо от правилата за обратното, на него не му пукаше. Отгатнете кой получи най-висок резултат по субскалата за Активност (харесване на физическата активност, усърдна работа и физически упражнения)? Да, наистина, това беше Сержанта-2093. Заслужаването на доверие е вярата в базисната честност и добрите намерения на другите, и Клей-416 поведе по това измерение. И накрая: от профилите на затворниците за кого подозирате, че получи най-висок резултат по Конформизъм (вяра в правоналагането, приемане на обществото такова, каквото е, и негодувание от нонконформизма на другите)? Кой реагира най-силно срещу съпротивата на Клей-416 на изискванията на надзирателите? Не друг, а нашият красив младеж Хъби-7258!

Сред надзирателите има само няколко индивидуални профили, които са интересни като „атипични“ в сравнение с резултатите на колегите им. Първо, виждаме, че „добрият надзирател“ Джон Ландри, а не брат му Джеф, има най-висок резултат по Емпатия. Надзирател Варниш има най-нисък резултат по Емпатия и Заслужаване на доверие, но най-висок по загриженост за чистотата и подредеността. Той има и най-високия резултат по макиавелизъм от всички надзиратели. Събрани заедно тези характеристики в един синдром, той описва хладнокръвно ефикасното, механично и дистанцирано поведение, което той демонстрираше по време на цялото изследване.

Макар че тези резултати подсказват, че личностните мерки наистина прогнозират поведенческите различия в някои отделни случаи, трябва да сме предпазливи в свръхгенерализирането на тяхната полезност за разбиране на индивидуалните поведенчески модели в нова обстановка, например тази. Например въз основа на всички мерки, които изследвахме, Джери-5486 беше „най-супранормалният“ от затворниците. Същевременно втори в редицата с резултати по личностните въпросници, които биха го класифицирали като „най-нормалния“, е Дъг-8612. Неговият разстроен разказ за играта и след това „полудяването“ едва ли може да се прогнозира от „най-нормалния“ му статус преди експеримента. Нещо повече: не можахме да открием личностни предшественици за различията между четиримата най-зли надзиратели и другите, които бяха по-малко малтретиращи. Нито една личностна предразположеност не би могла да обясни тази крайна вариация в поведението.

Ако погледнем личностните резултати на двамата надзиратели, които очевидно бяха най-подлите и най-садистичните към затворниците — Хелман и Арнет — и двамата се оказаха обикновени, средностатистически по всички личностни измерения с изключение на едно. Те се отклоняваха само по Мъжественост. Интуитивният теоретик на личността би изглеждал оправдан да приеме, че Хелман — нашия гадняр „Джон Уейн“ — би застанал начело в скалата по Мъжественост. Вярно беше обаче точно обратното: той получи по-ниски резултати по Мъжественост от всеки друг надзирател и в интерес на истината — по-нисък резултат и от всеки затворник. Обратното, Арнет получи най-висок резултат по Мъжественост в сравнение с всички надзиратели. Психодинамичните аналитици със сигурност биха приели, че жестокото, доминиращо поведение на Хелман и неговите хомофобски упражнения са били мотивирани от формиране на реакция срещу неговата немъжествена, вероятно латентно хомосексуална природа. Преди обаче да изпаднем в аналитичен възторг, трябва бързо да добавя, че нямаше нищо в начина му на живот след това през последните 35 години, което да характеризира този млад мъж като нещо друго освен нормален и точен съпруг, баща, бизнесмен и социално отговорен гражданин.

Самоотчети за настроението чрез прилагателни. Два пъти по време на изследването и незабавно след сесията с интервютата накрая всеки от студентите попълни списък с прилагателни, които според него най-добре описват настоящото му настроение. Комбинирахме тези прилагателни за настроението на такива, които отразяват отрицателни срещу положителни настроения и отделно такива, които изобразяват активност срещу пасивност. Както може да се очаква от всичко, което видяхме за състоянието на затворниците, те изразяваха три пъти повече отрицателен афект, отколкото положителен и много по-силна цялостна негативност, отколкото надзирателите. Надзирателите изразиха малко повече отрицателен, отколкото положителен афект. Друга интересна разлика между двете групи е по-голямата флуктуация в настроенията на затворниците. В хода на изследването те демонстрираха два до три пъти по-голяма вариация в настроението си в сравнение с относително стабилните надзиратели. По измерението активност-пасивност затворниците обикновено получаваха два пъти по-високи резултати, сочейки два пъти по-силна вътрешна „възбуда“, отколкото надзирателите. Макар че затворническият опит имаше отрицателно емоционално въздействие върху надзирателите и затворниците, отрицателните ефекти върху затворниците бяха по-дълбоки и нестабилни.

Сравнявайки затворниците, които останаха, с тези, които бяха освободени преждевременно, настроението на освободените преждевременно е белязано от категорично по-негативен тон: депресия и нещастие. Когато скалите за настроението бяха дадени за трети път, точно след като изследваните лица научиха, че изследването е прекратено (освободените преждевременно изследвани лица се върнаха за сесията с интервютата накрая), бяха видими резките промени към положително настроение. Всички вече „бивши затворници“ избраха самоописателни прилагателни, които характеризираха настроението им като по-малко отрицателно и много по-положително — намаляване на негативността от първоначално високото ниво (15,0) на ниско равнище (5,0), докато тяхната позитивност се повиши рязко от първоначалния нисък резултат 6,0 на 17,0. Освен това те сега се чувстваха по-малко пасивни, отколкото преди.

По принцип вече нямаше никакви различия по тези субскали за настроението между затворниците, освободени преждевременно, и тези, които издържаха шестте дни. Щастлив съм, че мога да съобщя жизненоважното заключение, че в края на изследването и двете групи студенти се бяха върнали до нивото си на нормално емоционално реагиране отпреди експеримента. Това връщане към нормалността като че ли отразява „ситуационната специфичност“ на депресията и стресовите реакции, които тези студенти преживяха, докато играеха необичайните си роли.

Този последен резултат може да се интерпретира по няколко начина. Емоционалното въздействие на затворническия опит беше преходно, тъй като страдащите затворници бързо се оттласнаха обратно към нормалното си ниво на настроението в момента, в който изследването беше прекратено. Той говори и за „нормалността“ на участниците, които толкова внимателно бяхме подбрали, и това връщане свидетелства за тяхната издръжливост. Същата цялостна реакция сред затворниците обаче би могла да дойде от много различни източници. Тези, които останаха, бяха приповдигнати от своята новооткрита свобода и знанието, че са оцелели от това изпитание. Онези, които бяха преждевременно освободени, вече не бяха емоционално дистресирани, тъй като се бяха приспособили отново към живота навън, след като беше минало време от присъствието им в отрицателната ситуация. Вероятно бихме могли да припишем някои от техните нови положителни реакции на удовлетворението от виждането на събратята им освободени, а това ги освобождаваше от бремето на вината, която е възможно да са изпитвали заради преждевременното напускане, докато техните приятели е трябвало да останат и да изтърпят изпитанието.

Макар някои надзиратели да посочиха, че са искали изследването да продължи още една седмица, както е планирано, като група и те бяха доволни да видят края му. Техният среден резултат за позитивност се увеличи повече от два пъти (от 4,0 на 10,2), а ниският им резултат за негативност (6,0) стана още по-нисък (2,0). Следователно като група те също успяха да си възстановят емоционалното спокойствие и баланс независимо от ролята им в създаването на ужасните условия в тази затворническа среда. Това повторно приспособяване на настроението не означава, че някои от тези млади мъже не бяха притеснени от това, което бяха направили, и от неуспеха си да прекратят малтретирането, както забелязахме по-рано в техните реакции след експеримента и от ретроспективните им дневници.

Анализ на видеозаписите. Имаше 25 относително дискретни инцидента, които можеха да се идентифицират на видеозаписите на взаимодействията между затворниците и надзирателите. Всеки инцидент или сцена бяха обработени за присъствието на десет поведенчески (и вербални) категории. Двама оценители, които не участваха в изследването, независимо един от друг обработиха тези видеозаписи и тяхното ниво на съгласие беше удовлетворително. Тези категории бяха: Задаване на въпроси, Издаване на заповеди, Предлагане на информация, Използване на индивидуализиращо обръщение (положително) или Деиндивидуализация (отрицателно), Отправяне на заплахи, Оказване на съпротива, Помагане на другите. Използване на инструменти (за някаква цел) и Проява на агресия.

Както е показано на фигурата, обобщаваща тези резултати, като цяло имаше прекомерно много отрицателни, враждебни взаимодействия между надзирателите и затворниците. Себеутвърждаващата активност до голяма степен беше прерогатив на надзирателите, докато затворниците по принцип приемаха относително пасивна поза. Най-характерни за надзирателите в различните ситуации, които бяхме записали, са следните реакции: издаване на заповеди, обиждане на затворниците, деиндивидуализиране на затворниците, демонстриране на агресия срещу затворниците, заплашване и използване на инструменти срещу тях.

Първоначално затворниците се съпротивляваха срещу надзирателите, особено в първите дни на изследването и по-късно, когато Клей-416 обяви гладна стачка. Затворниците обикновено индивидуализираха позитивно другите, задаваха им въпроси, даваха им информация и рядко демонстрираха отрицателно поведение към другите, което стана типично за доминиращите надзиратели. Отново: това се случваше само в първите дни на изследването. От друга страна, двете най-редки поведения, които наблюдавахме през шестте дни на нашето изследване, бяха индивидуализирането и оказването на помощ на другите. Беше записан само един такъв инцидент на оказване на помощ — самотен знак на човешка загриженост за друго човешко същество, появил се между двама затворници.

Графика, сравняваща поведението на надзирателите и затворниците в СЗЕ (от видеозаписите)

Записите подчертаха количествено това, което наблюдавахме в процеса на изследването: надзирателите непрекъснато ескалираха тормоза над затворниците. Ако сравним две от първите взаимодействия между затворници и надзиратели по време на преброяванията с две от последните, забелязваме, че в еднаква продължителност от време първоначално не се появяват деиндивидуализиращи обръщения, но при последните преброявания се наблюдава солидната средна стойност от 5,4. По същия начин надзирателите първоначално изричаха малко пренебрежителни обиди — средно 0,3, но в последния ден унижаваха затворниците средно 5,7 пъти в същата продължителност от време.

Според времевия анализ на тези видео данни това, което затворниците правеха, беше просто да излъчват все по-малко поведение в течение на времето. Наблюдаваше се общо намаление във всички поведенчески категории в течение на времето. Те почти не инициираха, а просто ставаха все по-пасивни с напредването на дните и нощите.

Анализът на видеозаписите освен това ясно показа, че нощната смяна на „Джон Уейн“ беше най-трудна за затворниците в сравнение с другите две смени. Поведението на надзирателите от тази трудна и жестока смяна се различаваше значимо от това на предходната или на следващата смяна по следните параметри: издаване на повече заповеди (съответно средно 9,3 срещу 4,0 за стандартизирани времеви единици); изричане на два пъти повече унизителни обиди към затворниците (съответно 5,2 срещу 2,3). Освен това те прибягваха по-често до агресивни наказания на затворниците в сравнение с надзирателите от другите смени. По-фината вербална агресия в смяната на Арнет не е идентифицирана в тези анализи.

Анализ на аудиозаписите. От време на време правехме аудиозаписи със скрити микрофони на интервютата между един член на персонала със затворниците и надзирателите, и на разговорите между затворниците, осъществяващи се в килиите. Бяха създадени девет категории, за да уловят общата природа на това вербално поведение. Отново: записите бяха класифицирани в тези категории от двама независими съдии, които го направиха надеждно.

Освен задаване на въпроси, даване на информация, отправяне на молби и изисквания, другите категории се фокусираха върху критиката; положителната/ отрицателната перспектива; положителната/ отрицателната самооценка; индивидуализиращи/ деиндивидуализиращи обръщения; желание да се продължи изследването или да се изостави и намерение да се действа в бъдеще по положителен или отрицателен начин.

С изненада открихме, че надзирателите са склонни да имат почти два пъти по-отрицателна перспектива и отрицателно отношение към себе си в сравнение с повечето от затворниците. В действителност „добрият надзирател“ Джеф Ландри изрази по-отрицателно отношение към себе си, отколкото който и да е затворник и по-общ отрицателен афект, отколкото всички затворници с изключение на един — Дъг-8612. Нашите интервюта със затворниците бяха белязани от тяхната обща негативност в изразяването на афект и в отношението им към себе си и в намеренията (предимно намерение да са агресивни и демонстриране на отрицателна перспектива към тяхната ситуация).

Тези интервюта показаха ясни различия в емоционалното въздействие на преживяването между затворниците, които останаха, и тези, които бяха освободени преждевременно. Сравнихме средния брой изрази на отрицателна перспектива, отрицателен афект, отрицателно отношение към себе си и намерение за агресивност, които бяха демонстрирани от останалите срещу освободените затворници (на интервю). Затворниците, освободени преждевременно, изразяваха очаквания, които бяха по-отрицателни, и имаха по-силен отрицателен афект, по-отрицателно отношение към себе си и четири пъти повече намерения да са агресивни, отколкото събратята им, които останаха до края. Тези интересни тенденции са близо до статистическата значимост.

Поставянето на микрофони в килиите ни даде информация за темите, които затворниците обсъждаха насаме по време на кратката отмора от преброяванията, слугинските трудови задачи и другите публични събития. Спомнете си, че тримата затворници във всяка килия първоначално бяха непознати. Те можеха да се опознаят само когато бяха сами в уединението на килиите си, тъй като „социалните разговори“ не бяха разрешени в „публичното време“. Ние приехме, че те ще потърсят обща почва, за да общуват един с друг, имайки предвид теснотията на килиите и очакването им да взаимодействат през двете седмици. Очаквахме да ги чуем да говорят за живота им в колежа, специалностите, професиите, приятелките, любимите отбори, музикалните предпочитания, хобитата, какво ще правят през остатъка от лятото, след като експериментът приключи, или може би какво ще направят със спечелените от участието пари.

Съвсем не! Почти никое от тези очаквания не се реализира. Цели 90% от всички разговори между затворниците бяха свързани със затворнически проблеми. Само 10% се фокусираха върху лични или автобиографични разговори, които не бяха свързани със затворническото преживяване. Затворниците се интересуваха най-вече от храната, тормоза от надзирателите, сформирането на комисия по оплакванията, изковаването на планове за бягство, посетителите и поведението на затворниците в другите килии и тези в Дупката.

Когато те имаха възможност да се дистанцират временно от тормоза на надзирателите и скуката на всекидневния си график, да надскочат затворническата роля и да установят личната си идентичност в социално взаимодействие, те не го правеха. Затворническата роля доминираше във всички изрази на индивидуалния характер. Затворническата среда доминираше в перспективата им и в техните притеснения — принуждавайки ги да приемат разширена времева ориентация. Нямаше значение дали представянето на Аза им се наблюдава или е свободно от чужди погледи.

След като не споделят своето минало и очаквания за бъдещето, единственото, което всеки затворник знае за другите, се базира на наблюденията как те се държат в настоящето. Знаем, че онова, което те трябваше да наблюдават по време на преброяванията и другите робски дейности, обикновено беше отрицателен техен образ. Този образ беше всичко, с което те разполагаха, за да изградят впечатлението си за личността на събратята си. Тъй като се фокусираха върху непосредствената ситуация, затворниците допринесоха и за насърчаването на манталитет, който засилваше негативността на техните преживявания. По принцип успяваме да се справим с лошите ситуации, като ги категоризираме във времева перспектива, представяща си по-добро, различно бъдеще, комбинирана със спомени за успокояващо минало.

Това самоналожено интензифициране на затворническия манталитет имаше едно още по-вредно следствие: затворниците започнаха да приемат отрицателните образи, които надзирателите бяха развили по отношение на тях. Половината от всички документирани лични взаимодействия между затворниците биха могли да се класифицират като неподкрепящи и несътрудничещи. Още по-лошо: винаги когато затворниците правеха оценъчни твърдения за или изразяваха отношение към събратята си затворници, в 85% от времето те бяха нелицеприятни и унижаващи! Тази честота е статистически значима: по-силният фокус върху затворническите, отколкото върху незатворническите теми би се появил веднъж на сто по случаен път, докато фокусът върху отрицателните атрибуции за събратята затворници, противопоставен на положителните или неутралните теми би се появил по случаен начин само пет пъти на сто. Това означава, че такива появяващи се поведенчески ефекти са „реални“ и е малко вероятно да се припишат на случайни флуктуации на темите, обсъждани от затворниците насаме в килиите.

Като интернализират гнета на затворническата среда по този начин, затворниците си формираха впечатления за своите събратя предимно чрез наблюдаването как те са унижавани, действат като подчиняващи се овце или изпълняват безмисловно унизителни заповеди. Без да развият никакво уважение към другите, как биха могли да имат някакво самоуважение в този затвор? Този последен неочакван резултат ми напомня за явлението „идентификация с агресора“. Психологът Бруно Бетелхайм[4] използва този термин, за да характеризира начините, по които затворниците в нацистките концлагери са интернализирали властта, която е била присъща на техните тирани (терминът за пръв път е използван от Ана Фройд). Бетелхайм отбелязва, че някои затворници действат като техните нацистки надзиратели и не само малтретират другите концлагеристи, но и дори носят части от изхвърлени униформи на СС. Отчаяно надявайки се да оцелее във враждебна, непредвидима среда, жертвата предугажда какво иска агресорът и вместо да му се противопостави, прегръща неговия образ и се превръща в това, което е агресорът. Плашещият властови диференциал между властните надзиратели и безпомощните затворници се минимизира психологически чрез такава умствена гимнастика. Човек става едно със своя враг — в собственото му съзнание. Тази самоизмама пречи на реалистичните оценки на собствената ситуация, потиска ефективното действие, стратегиите за справяне или бунта и не позволява развитието на емпатия към страдащите събратя[5].

[1] T. W. Adorno, E. Frenkel-Brunswick, D. J. Levinson, and R. N. Sanford, The Authoritarian Personality (New York: Harper, 1950). ↑

[2] R. Christie, and F. L. Geis, eds. Studies in Machiavellianism (New York: Academic Press, 1970). ↑

[3] A. I. Comrey, Comrey Personality Scales (San Diego: Educational and Industrial Testing Service, 1970). ↑

[4] B. Bettelheim, The Informed Heart: Autonomy in a Mass Age (Glencoe, IL: Free Press, 1960). ↑

[5] J. Frankel, „Exploring Ferenczi’s Concept of Identification with the Aggressor: Its Role in Trauma, Everyday Life, and the Therapeutic Relationship“, Psychoanalytic Dialogues 12 (2002): 101–139. ↑

Уроците и посланията на Станфордския затворнически експеримент

Животът е изкуството да бъдеш добре измамен и за да успее измамата, тя трябва да е обичайна и непрекъсната.

Уилям Хазлит, „On Pedantry“ The Round Table, 1817

Време е да се придвижим от конкретните поведенчески реакции и личните характеристики на тези млади мъже, които изпълняваха ролите на затворници и надзиратели, към обмислянето на някои по-широки концептуални въпроси, повдигнати от изследването и неговите уроци, смисъл и послания.

Добродетелта на науката

От една гледна точка СЗЕ не ни казва нищо за затворите, които социолозите, криминолозите и наративите на затворниците да не са ни разкрили за злините на затворническия живот. Затворите могат да са брутални места, които изваждат на повърхността най-лошото от човешката природа. Те подхранват повече насилие и престъпност, отколкото конструктивно превъзпитание. Рецидивизмът от 60% и повече показва, че затворите са станали въртящи се врати за тези, които са осъдени за криминални престъпления. Какво добавя Станфордският затворнически експеримент (СЗЕ) към нашето разбиране на проваления експеримент на обществото със затворите като негови инструменти за контрол на престъпността? Мисля, че отговорът се крие в базисния протокол на експеримента.

В реалните затвори дефектите на затворническата ситуация и тези на хората, които я населяват, се смесват и са неразривно преплетени. Спомнете си моето първо обсъждане със сержанта в полицейското управление на Пало Алто, в който обясних причината да провеждаме това изследване, вместо да отидем в местния затвор и да наблюдаваме какво става. Този експеримент беше планиран да оцени влиянието на симулираната затворническа ситуация върху онези, които живеят в нея — надзиратели и затворници. Чрез различни експериментални контролни механизми ние успяхме да направим редица неща и да извлечем заключения, които нямаше да са възможни в реална среда.

Системните процедури за подбор гарантират, че всеки влязъл в нашия затвор е нормален, средностатистически и максимално здрав, и няма предишна история на антисоциално поведение, престъпления или насилие. Нещо повече: тъй като това бяха студенти, по принцип бяха над средното по интелигентност, с по-ниски резултати за предразсъдъци и по-уверени в своето бъдеще, отколкото техните не толкова образовани връстници. След това по силата на случайното разпределение — ключът към експерименталните изследвания — тези добри хора бяха разпределени случайно в ролята на надзирател или на затворник независимо каква склонност може да са имали към едната или другата роля. Управляваше случайността. Допълнителен експериментален контролен механизъм включваше системното наблюдение, събирането на множество форми на доказателства и статистическите анализи на данни, които съвместно можеха да се използват за определяне на въздействието на преживяването в параметрите на изследователския план. Протоколът на СЗЕ отделяше човека от мястото, диспозицията от ситуацията, „добрите ябълки“ от „гнилите каци“.

Трябва обаче да признаем, че всички изследвания са „изкуствени“, след като са само имитация на аналога им в реалния свят. Въпреки това, независимо от изкуствеността на експерименталните изследвания като СЗЕ или тази на социалнопсихологическите изследвания, с които ще се срещнем в по-нататъшните глави, когато такива изследвания се провеждат по чувствителен начин, улавящ същностните характеристики на „обикновения реализъм“, резултатите могат да имат значителна генерализируемост[1].

Нашият затвор очевидно не беше „реален затвор“ в много от своите осезаеми характеристики, но улавяше централните психологически характеристики на лишаването от свобода, които според мен са от централно значение за „затворническото преживяване“. Естествено, всеки резултат, извлечен от експеримент, трябва да повдига два въпроса. Първо: „В сравнение с какво?“. След това: „Каква е неговата външна валидност — паралелите в реалността, които той би могъл да обясни?“. Ценността на такива изследвания обикновено се крие в способността им да хвърлят светлина върху подлежащите процеси, да идентифицират каузалната последователност и да установяват променливите, които опосредстват наблюдавания ефект. Нещо повече: експериментите могат да установяват каузални взаимоотношения, които — ако са статистически значими — не могат да се отхвърлят като случайни връзки.

Пионерът на социалната психология, теоретикът изследовател Курт Левин настоява десетилетия преди това за науката експериментална психология. Той твърди, че е възможно да се абстрахират концептуално и практически съществени въпроси от реалния свят и да се тестират в експерименталната лаборатория. С добре планирани изследвания и внимателно проведени манипулации на независимите променливи (предшестващите фактори, използвани като поведенчески предиктори), той смята, че е възможно да се установят определени каузални взаимоотношения по начини, които не са възможни в областта на изследванията чрез наблюдение. Същевременно Левин отива и по-далеч, за да защитава използването на това познание, за да се предизвиква социална промяна, използвайки изследователски доказателства за разбирането, както и за опитите за промяна и усъвършенстване на обществото и човешкото функциониране[2]. Опитах се да следвам неговия вдъхновяващ пример.

[1] E. Aronson, M. Brewer, and J. M. Carlsmith, „Experimentation in Social Psychology“, in Handbook of Social Psychology, vol.1, ed. G. Lindzey and E. Aronson (Hillsdale NJ: Erlbaum, 1985). ↑

[2] K. Lewin, Field Theory in Social Science (New York: Harper, 1951). K. Lewin, R. Lippitt, and R. K. White, „Patterns of Aggressive Behavior in Experimentally Created «Social Climates».“ Journal of Social Psychology 10 (1939): 271–299. ↑

Властовите трансформации на надзирателите

Нашето чувство за власт е по-живо, когато пречупим духа на човека, отколкото когато спечелим сърцето му.

Ерик Хофър, „The Passionate State of Mind“ (1954)

Някои от нашите доброволци, които бяха разпределени по случаен начин в ролята на надзиратели, скоро започнаха да злоупотребяват с новооткритата си власт, като се държат садистично — унижавайки, омаловажавайки и наранявайки „затворниците“ по 24 часа в денонощието. Техните действия съответстват на психологическото определение на злото, предложено в глава 1. Други надзиратели изиграха ролята си по груб, изискващ начин, който не беше особено малтретиращ, но те не демонстрираха особено съчувствие към теглото на страдащите затворници. Малцина надзиратели, които биха могли да се класифицират като „добри“, устояха на изкушението на властта и на моменти бяха внимателни към положението на затворниците, правейки дребни жестове като даване на ябълка на един, цигара на друг и т.н.

Макар че много се различава от СЗЕ по степента на ужаса и сложността на системата, която го поражда и поддържа, има един интересен паралел между нацистките лекари от СС, работещи в лагера на смъртта в Аушвиц, и нашите надзиратели в СЗЕ. Подобно на нашите надзиратели, тези лекари могат да се категоризират като попадащи в три групи. Според Робърт Джей Лифтън в Nazi Doctors („Нацистки лекари“), е имало „фанатици, които нетърпеливо са участвали в процеса на унищожение и дори са вършели «допълнителна работа» в името на убиването; тези, които са подхождали към процеса повече или по-малко методично и не са правили нищо повече или по-малко от онова, което са смятали, че е необходимо да вършат, и хората, които с нежелание са участвали в процеса на унищожение“[1].

В нашето изследване да си добър надзирател, който с нежелание върши работата си, означаваше „доброта по подразбиране“. Предлагането на дребни мили жестове на затворниците просто контрастираше с демоничните действия на техните колеги в смените. Както беше отбелязано, никой от тях никога не се намеси, за да попречи на „лошите надзиратели“ да малтретират затворниците, никой не се оплака на персонала, не си тръгна от „работа“ по-рано, не закъсня или не отказа да работи извънредно в спешните ситуации. Нещо повече: никой от тях дори не настоя да му се заплати вършенето на извънредни задачи, които може да са възприемали като безвкусни. Те бяха част от „Злото на синдрома на бездействието“, който ще бъде обсъден по-пълно по-нататък.

Спомнете си, че най-добрият надзирател — Джеф Ландри, споделяше нощната смяна с най-лошия надзирател — Хелман, и нито веднъж не направи опит да го накара „да се успокои“, никога не му напомни, че това е „просто експеримент“, че няма нужда да предизвиква толкова страдание на децата, които просто играеха ролите на затворници. Вместо това, както видяхме от личните му разкази, Джеф просто страдаше мълчаливо — заедно със затворниците. Ако беше заредил с енергия съвестта си за конструктивно действие, този добър надзирател можеше да има съществено влияние за облекчаването на ескалиращия тормоз на затворниците в неговата смяна.

В дългите ми години преподаване в различни университети съм установил, че повечето студенти не се интересуват от властовите въпроси, защото имат достатъчно, за да се оправят в този свят, където интелигентността и усърдната работа ги водят към целите им. Властта е проблем, когато хората имат много от нея и трябва да я поддържат, или когато нямат особена власт и искат да получат повече. Същевременно самата власт се превръща в цел за мнозина, защото всички ресурси са на разположение на властимащия. Бившият държавник Хенри Кисинджър описва тази стръв като „афродизиака на властта“. Примамката привлича красиви млади жени към грозни, стари, но властимащи мъже.

[1] Robert Jay Lifton, The Nazi Doctors: Medical Killing and the Psychology of Genocide (New York: Basic Books, 1986), с. 194. ↑

Патологии на затворниците

Винаги когато някой действа против волята си, това за него е затвор.

Епиктет, „Беседи“, II век

Първоначалният ни интерес не беше толкова към надзирателите, колкото към хората, разпределени да играят затворническата роля и как те ще се адаптират към новия си безсилен статус. След като бях прекарал лятото, потопен в курса по психология на лишаването от свобода, чийто съпреподавател бях в Станфорд, бях подготвен да съм на тяхна страна. Карло Прескот ни беше разказвал ярки истории за малтретиране и деградация в ръцете на надзирателите. От други бивши затворници бяхме чули от първа ръка истории на ужаса за затворници, които малтретират сексуално други затворници, и за гангстерски войни. Затова Крейг, Кърт и аз тайно подкрепяхме затворниците, надявайки се, че те ще се съпротивляват срещу натиска, който надзирателите може да започнат да им оказват, и ще поддържат личното си достойнство независимо от външните признаци на малоценност, които бяха принудени да носят. Можех да си представя себе си като някакъв мъдро съпротивляващ се затворник от типа, който Пол Нюман изобрази във филма Cool Hand Luke („Непокорният Люк“). Изобщо не можех да си се представя като неговия тъмничар[1].

Бяхме доволни, когато затворниците се разбунтуваха толкова скоро, оспорвайки тормоза с робските задачи, които надзирателите им даваха, произволното налагане на правила и изтощителните преброявания. Техните очаквания за онова, което щяха да правят в „изследването на затворническия живот“, за което ги набрахме с помощта на вестникарска реклама, бяха нарушени. Те бяха очаквали малко черна работа за няколко часа, смесена с време за четене, релаксиране, игра на някои игри и среща с нови хора. Това всъщност беше първоначалният ни план — преди бунта на затворниците и преди надзирателите да поемат контрола в свои ръце. Дори бяхме планирали те да имат кино вечери.

Затворниците бяха особено разстроени от непрекъснатото малтретиране, на което бяха подложени денонощно, липсата на уединение и свободни от надзор часове, произволното налагане на правила и още по-произволните наказания, и от това, че бяха принудени да обитават техните голи, претъпкани килии. Когато надзирателите се обърнаха към нас за помощ след началото на бунта, ние се отдръпнахме и им дадохме да разберат, че техните решения са от първостепенно значение. Бяхме наблюдатели, които не желаят да се намесват. Все още не бях се потопил изцяло в манталитета на директор на затвора на този ранен етап; по-скоро играех ролята на главен изследовател, интересуващ се от данните по въпроса, как тези мними надзиратели ще реагират на този спешен случай.

Кризата на Дъг-8612, настъпила толкова скоро, след като той беше способствал за планирането на бунт, ни хвана неподготвени. Всички бяхме потресени от неговите резки писъци и противопоставяне на всичко, което беше неправилно в отношението към затворниците. Дори когато той крещеше „Това е шибана симулация, не е затвор, и да му го начукам на д-р Зимбардо!“, не можех да не се възхищавам на неговия кураж. Не можехме да се накараме да повярваме, че той наистина страда толкова, колкото изглеждаше. Спомнете си моя разговор с него, когато той за пръв път поиска да бъде освободен и аз го поканих да обмисли възможността да стане „доносник“ в замяна на спокойно време без тормоз като затворник.

Спомнете си и че Крейг Хейни беше взел трудното решение да се справи с внезапната криза на Дъг-8612, като го освободи само 36 часа след началото на експеримента.

Като експериментатори никой от нас не беше предвидил такова събитие и, разбира се, не бяхме съставили условен план на действие в такава ситуация. От друга страна, беше очевидно, че този млад мъж беше по-разстроен от краткото си преживяване в Станфордския затвор, отколкото някой от нас беше очаквал… Затова реших да освободя затворник 8612, избирайки етичното, хуманитарното решение пред експерименталното.

Как обяснихме това нарушаване на нашите очаквания, че никой не би могъл да има такава жестока стресова реакция толкова бързо? Крейг си спомня нашата погрешна каузална атрибуция:

Ние бързо се спряхме на обяснението, което ни се струваше толкова естествено, колкото и успокояващо: той трябва да е изпаднал в криза, защото е бил слаб или е имал някакъв дефект в личността, който обяснява неговата свръхчувствителност и прекомерна реакция на симулираните затворнически условия! В действителност ние се притеснявахме, че има някакъв дефект в нашия скринингов процес, който е позволил на „увреден“ човек по някакъв начин да се промуши неидентифициран. Едва по-късно оценихме тази очевидна ирония: ние бяхме обяснили „диспозиционно“ първата истински неочаквана и необикновена демонстрация на ситуационна власт в нашето изследване, като бяхме прибягнали точно до типа мислене, за чието оспорване и критика бяхме планирали изследването[2].

Нека се върнем и да прегледаме последните реакции на Дъг-8612 това преживяване, за да оценим нивото му на объркване по онова време:

Реших, че искам да се махна и тогава дойдох да говоря с вас, хора, а вие казахте: „Не“ и ме баламосвахте и т.н., и се върнах и осъзнах, че ме баламосвате, и това толкова ме вбеси, че реших: махам се и щях да направя всичко, а и бях направил няколко плана, за да се махна. Най-лесният, а и да не се налага да наранявам никого и да не чупя апаратурата, беше просто да се правя на луд или на разстроен, затова избрах него. Когато бях в Дупката, целенасочено един вид се напушвах и знаех това, още когато отидох да говоря с Джафи, че не искам да освобождавам тази енергия в Дупката, а искам да я освободя пред Джафи, така че знаех, че ще изляза и тогава, макар че бях разстроен, манипулирах и бях разстроен, нали разбирате — как може да се правиш на разстроен, ако не си разстроен… все едно луд човек не може да действа лудо, ако наистина не е един вид луд, нали разбирате? Не знам дали бях разстроен или бях индуциран. […] Бях бесен на чернокожия и, как му е името, Картър? Нещо такова и на вас, д-р Зимбардо, че ме накарахте да подпиша договор все едно съм крепостен селянин или нещо такова… и начина, по който си играехте с мен след това, но какво може да направите, трябваше да го направите, вашите хора трябваше да го направят в експеримента.[3]

[1] Филмът Cool Hand Luke („Непокорният Люк“) беше пуснат по екраните в САЩ през ноември 1967 г. ↑

[2] P. G. Zimbardo, С. Maslach, and C. Haney, „Reflections on the Stanford Prison Experiment: Genesis, Transformations, Consequences“, in Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, ed. T. Blass (Mahwah, NJ: Erlbaum, 1999), с. 193-237; цитатът е на с. 229. ↑

[3] Последно интервю със затворника, 19 август 1971 г. ↑

Защо ситуациите имат значение?

В определени влиятелни социални обстоятелства човешката природа може да се трансформира по начини, които са толкова драматични като химическата трансформация в завладяващата приказка на Робърт Луис Стивънсън за д-р Джекил и г-н Хайд. Трайният интерес към СЗЕ през десетилетията, изминали оттогава, според мен се дължи на изумителното разкритие на експеримента за „трансформацията на характера“ — на добрите хора, които внезапно стават извършители на зло като надзиратели или патологично пасивни жертви като затворници в отговор на ситуационните сили, които им въздействат.

Добрите хора могат да бъдат накарани, прелъстени и въведени в злото поведение. Ти могат да бъдат накарани и да действат по ирационален, глупав, саморазрушителен, антисоциален начин, когато са потопени в „цялостната ситуация“, въздействаща върху човешката природа по начини, които предизвикват чувството ни за стабилност и последователност в индивидуалната личност, характер и нравственост[1].

Искаме да вярваме в същностната, непроменяща се доброта на хората, в тяхната сила да се съпротивляват на външния натиск, в рационалната им оценка и след това отхвърляне на ситуационните изкушения. Надаряваме човешката природа с богоподобни качества, с нравствени и рационални способности, които ни правят едновременно справедливи и мъдри. Опростяваме сложността на човешкия опит, като издигаме видимо непропусклива граница между Доброто и Злото. От едната страна сме Ние, Нашите роднини и Нашето семейство; от другата страна изхвърляме Тях, Техния различен род и Другия вид. Парадоксално: като създаваме този мит за нашата неуязвимост на ситуационните сили, се поставяме в положение, удобно за падане, тъй като не сме достатъчно бдителни за ситуационните сили.

СЗЕ заедно с много други изследвания в социалните науки (представени в глави 12 и 13) ни изпращат послание, което не желаем да приемем: повечето от нас могат да претърпят значими характерови трансформации, когато сме хванати в клещите на социалните сили. Това, което си представяме, че бихме направили, когато сме извън това тежко изпитание, може изобщо да не прилича на човека, който ставаме, и на действията, на които сме способни, след като влезем в мрежата му. СЗЕ е призив да изоставим опростенческите идеи за Добрия Аз, който доминира над Лошите ситуации. Ние сме в най-добра позиция да избягваме, да предотвратяваме, да предизвикваме и да променяме такива отрицателни ситуационни сили само като осъзнаваме тяхната потенциална власт да ни „инфектират“ така, както са го правили с други, които са били в подобни обстоятелства. Добре е да интернализираме значимостта на признанието на древноримския автор на комедии Публий Теренций Афер: „Нищо човешко не ми е чуждо“.

Този урок би трябвало да се е преподавал многократно от поведенческата трансформация на надзирателите в нацистките концлагери и от онези в деструктивните секти, например „Народният храм“ на Джим Джоунс, и по-наскоро от японската секта Аун Шинрикьо. Геноцидът и зверствата, извършени в Босна, Косово, Руанда, Бурунди и наскоро в региона Дарфур в Судан също осигуряват убедителни доказателства за хора, които предават своята човечност и състрадание на социалната власт и абстрактните идеологии на завладяването и националната сигурност.

Всяко дело, което някога е било извършено от човешко същество, колкото и да е ужасно, е възможно за всеки от нас — при подходящите или погрешните ситуационни обстоятелства. Това познание не извинява злото; то по-скоро го демократизира, разпределя вината за него сред обикновените действащи лица, вместо да го обявява за царство само на девианти и деспоти — Те, но не и Ние.

Основният прост урок, на който ни учи СЗЕ, е, че ситуациите имат значение. Социалните ситуации могат да имат по-дълбоки ефекти върху поведението и психичното функциониране на отделните хора, групите и националните лидери, отколкото сме си представяли за възможно. Някои ситуации могат да упражняват такова могъщо влияние върху нас, че може да бъдем накарани да се държим по начини, които не бихме могли предварително да прогнозираме като възможни[2].

Ситуационната власт е най-видима в нова среда — такава, в която хората не могат да разчитат на предишни насоки за своите нови поведенчески възможности. В такива ситуации обичайната система на наградите е различна и очакванията се нарушават. При такива обстоятелства личностните променливи имат малка прогностична стойност, защото зависят от преценки на въображаеми бъдещи действия, базирани на характерни минали реакции в познати ситуации, но рядко в типа нова ситуация, в която сме в момента, например от нов надзирател или затворник.

Следователно винаги когато се опитваме да разберем причината за някакво озадачаващо, необичайно поведение — наше или чуждо, — трябва да започваме с анализ на ситуацията. Би трябвало да прибягваме до диспозиционни анализи (гени, личностни черти, личностна патология и т.н.) само когато ситуационно базираната детективска работа не успява да придаде смисъл на загадката. Моят колега Лий Рос добавя, че такъв подход ни подканва да практикуваме „атрибутивна благотворителност“. Това означава да започваме не с обвиняване на действащото лице за дадено дело, а по-скоро да сме щедри и първо да изследваме сцената за ситуационните детерминанти на този акт.

За атрибутивната благотворителност обаче е по-лесно да се говори, отколкото да се практикува, защото повечето от нас имат силна умствена предубеденост — „фундаменталната атрибутивна грешка“, която пречи на такова разумно мислене[3]. Обществата, които насърчават индивидуализма, например САЩ и много други западни страни, са започнали да вярват, че диспозициите имат по-голямо значение от ситуациите. Ние твърде силно подчертаваме личността в обясняването на всяко поведение, като същевременно подценяваме ситуационните влияния. След като прочетете тази книга, се надявам, че ще започнете да забелязвате колко често виждате този двоен принцип в действие в собственото си мислене и в решенията на другите. Нека сега разгледаме някои от характеристиките, които правят така, че ситуациите да имат значение, както се илюстрира от нашето Станфордско затворническо изследване.

[1] R. J. Lifton, Thought Reform and the Psychology of Totalism (New York: Harper, 1969). ↑

[2] L. Ross, and R. Nisbett, The Person and the Situation (New York: McGraw-Hill, 1991). ↑

[3] L. Ross, „The Intuitive Psychologist and His Shortcomings: Distortions in the Attribution Process“, Advances in Experimental Social Psychology, vol. 10, ed. L. Berkowitz (New York: Academic Press, 1977), с. 173–220. ↑

Властта на правилата да оформят реалността

Ситуационните сили в СЗЕ комбинираха редица фактори, нито един от които не беше драматичен сам по себе си, но заедно, те бяха могъщи. Една от ключовите характеристики беше властта на правилата. Правилата са формални, опростени начини за контролиране на неформалното сложно поведение. Те действат, като екстернализират регулациите, като установяват какво е необходимо, приемливо и награждавано, и какво е неприемливо и следователно се наказва. В течение на времето правилата започват да имат собствен произволен живот и силата на законова власт дори когато вече не са релевантни, мъгляви са или се променят според приумиците на налагащите ги.

Нашите надзиратели можеха да оправдаят по-голямата част от вредата, която нанесоха на затворниците, като се позоваваха на „Правилата“. Спомнете си например агонията, която затворниците трябваше да изтърпят, за да запаметят набора от 17 произволни правила, които надзирателите и главният надзирател бяха измислили. Помислете и за злоупотребата с Правило 2 за яденето по време на хранене, за да накажат Клей-416 за това, че отказва да изяде гадните наденици.

Някои правила са съществени за ефективната координация на социалното поведение, например аудитории, които слушат, докато изпълнителите говорят, шофьори, които спират на светофари, и хора, които се редят на опашка. Много правила обаче са просто екрани за доминация от онези, които ги измислят, или на хората, които отговарят за налагането им. Естествено, последното правило, както и правилата в СЗЕ, винаги включва наказание за нарушаването на другите правила. Следователно трябва да има някой или някаква агенция, които са готови и способни да прилагат такова наказание, в идеалния случай като го правят публично, за да служи като възпиращ фактор за другите потенциални нарушители на правилата. Комикът Лени Брус имаше смешен скеч, описващ развитието на правилата за управление на това, кой може и не може да изхвърля фекалии през оградата в собствеността на съседа. Той описваше създаването на полицията като пазачи на правилото „никакви лайна в моя заден двор“. Правилата и тези, които ги налагат, са присъщи на ситуационната власт. Същевременно именно Системата е тази, която наема полицията и създава затворите за осъдените нарушители на правилата.

Когато ролите станат реални

След като си сложиш униформата и получаваш ролята, имам предвид работата, като ти кажат, че „твоята работа е да държиш тези хора в ред“, тогава със сигурност не си същият човек, който си в уличните дрехи и в различна роля. Наистина ставаш този човек, след като си сложиш униформата в цвят каки, слънчевите очила, вземеш палката и играеш тази роля. Това е твоят костюм и трябва да му съответстваш, когато го облечеш.

надзирател Хелман

Когато актьорите играят ролята на измислен герой, често трябва да приемат роли, които са различни от тяхното чувство за лична идентичност. Те се учат да говорят, да ходят, да се хранят и дори да мислят и да чувстват така, както се изисква от ролята, която изпълняват. Техният професионален тренинг им помага да поддържат разделението между героя и идентичността, да държат Аза си във фона, докато играят роля, която може да е драматично различна от човека, който те наистина са. Същевременно има моменти, когато дори за някои обучени професионалисти тези граници се замъгляват и ролята надделява дори след като завесата падне или червената лампичка на камерата угасне. Те потъват в интензивността на ролята и интензивността им се разлива, за да насочва и живота им извън сцената. Аудиторията на пиесата престава да има значение, защото ролята сега е в съзнанието на актьора.

Един очарователен пример на този ефект на драматична роля, превърнала се в „твърде реална“, е от британския телевизионен сериал The Edwardian Country House (или Manor House; „Господарската къща“). Деветнадесет души, избрани от около 8000 кандидати, водят живота на британски слуги, работещи в модно провинциално имение в това „риалити“ телевизионно предаване. Макар че човекът, избран да играе ролята на иконома, отговарящ за персонала, очаквал да следва ригидно йерархичните стандарти на поведение от онази епоха, бил „уплашен“ от лекотата, с която станал автократичен господар. Този 35-годишен архитект не бил подготвен да се хлъзне толкова лесно в роля, която му позволява да упражнява абсолютна власт над подчинените си слуги, които той командори: „Внезапно осъзнаваш, че не е нужно да говориш. Всичко, което трябваше да правя, беше да вдигна пръст, и те млъкваха. Това е плашеща мисъл — това е ужасно“. Млада жена, която играеше ролята на камериерка, а в реалността била служител в туристическа агенция, започнала да се чувства като невидима. Тя описваше как тя и другите толкова бързо са се адаптирали към своята слугинска роля: „Бях изненадана, след това уплашена от начина, по който всички бяхме смачкани. Научихме много бързо, че не отвръщаш и се чувстваш подвластен“.[1]

Обикновено ролите са обвързани с конкретни ситуации, работни места и функции, например университетски преподавател, портиер, шофьор на такси, свещеник, социален работник или порно актьор. Те се изпълняват, когато човек е в тази ситуация — у дома, в училище, в църквата или фабриката, или на сцената. Ролите обикновено могат да се оставят настрана, когато човек се върне към своя „нормален“ друг живот. Въпреки това някои роли са коварни, те не са просто сценарии, които изпълняваме само от време на време, а могат да станат това, което сме през по-голямата част от времето. Те се интернализират дори когато първоначално ги осъзнаваме като изкуствени, временни и обвързани със ситуацията. Ставаме баща, майка, син, дъщеря, съсед, шеф, работник, помагащ, лечител, курва, войник, просяк, крадец и още много други.

За да се усложнят още повече нещата, всички трябва да играем множество роли, някои в конфликт една с друга, други може да предизвикват основните ни ценности и убеждения. Както беше в СЗЕ, това, което започва „просто като игра на роля“, за да се разграничи от реалния човек, може да има фундаментално въздействие, когато ролевите поведения се награждават. „Клоунът на класа“ получава внимание, което не може да получи чрез демонстрирането на някакви специални академични способности, но след това никога не е приеман сериозно. Дори срамежливостта може първоначално да е роля, изпълнявана, за да се избягват неловки социални срещи — ситуационна тромавост, а когато се практикува достатъчно, ролята се преобразява в срамежлив човек.

Също толкова смущаващо: хората могат да извършват ужасни неща, когато позволят на ролята, която играят, да има ригидни граници, заобикалящи това, което е уместно, очаквано и подкрепяно в дадена среда. Такава ригидност в ролята изключва традиционния морал и ценности, управляващи живота им, когато са „нормални“ хора. Защитният механизъм на егото раздробяване ни позволява умствено да свързваме противоречащи си аспекти на нашите убеждения и преживявания в отделни „кутии“, които пречат на интерпретацията или преплитането. Добрият съпруг след това може да е неизпитващ вина прелюбодеец; свещеникът светец после може да е доживотен педераст; любезният фермер може да се превръща в безсърдечен робовладелец. Трябва да оценяваме властта, която играта на роля може да има в оформянето на нашите гледни точки — за добро и за лошо, както когато приемането на ролята на преподавател или на медицинска сестра се превежда в живота на саможертва в името на доброто на собствените ученици/ студенти и пациенти.

[1] Вж. по-пълния разказ за тези ролеви трансформации в описанието на Сара Лайъл в „To the Manor Acclimated“, The New York Times, May 26, 2002, с. 12. ↑

Ролеви преходи от лечител към убиец

Най-лошият сценарий е с нацистките лекари от СС, които получават ролята да подбират затворниците от концлагерите за унищожаване или за „експерименти“. Те са откъснати от обичайната си лечебна роля в нова — подпомагане на убийствата чрез групов консенсус, че поведението им е необходимо за общото добро, което ги кара да приемат няколко крайни психологически защити срещу изправянето пред реалността на тяхното съучастничество в масовите убийства на евреи. Отново се обръщаме към детайлните разкази за тези процеси от социалния психиатър Робърт Джей Лифтън.

Когато нов лекар се появява на сцената и първоначално е ужасен от това, което наблюдава, пита:

„Как е възможно тези неща да се вършат тук?“ След това има нещо като общ отговор… който изяснява всичко. Кое е по-добро за него [затворника] — дали да умре [verreckt] в лайна, или да отиде в рая в [облак от] газ? И това решава целия въпрос за инициатите [Eingeweihten].

Масовите убийства са непоклатим житейски факт, към който от всеки се очаква да се адаптира.

Формулирането на геноцида на евреите като „Окончателно решение“ (Endlosung) служи на двойна психологическа цел: „То обозначава масовото убийство, без да звучи или да създава такава представа, и поддържа фокуса предимно върху решаването на проблема“. То трансформира целия въпрос в труден проблем, който трябва да се разреши с всички нужни средства, за да се постигне прагматична цел. Интелектуалното упражнение изтрива емоциите и състраданието от лекарското всекидневие.

Същевременно тяхната задача в подбора на затворниците за унищожение е едновременно толкова „обременителна, толкова свързана с изключително зло“, че тези високообразовани лекари трябва да използват всяка възможна психологическа защита срещу избягването на реалността на тяхното съучастие в убийствата. За някои „психичното вцепеняване“, откъсването на афекта от когнициите става нормата; за други съществува шизофреничното решение на „удвояването“. Полярностите на жестокостта и почтеността в един и същ лекар в различни моменти „изискват две радикално различни психологически констелации в Аза: едната, базирана на «по принцип приетите ценности» и образованието му на «нормален човек»; другата, основана на «тази [нацистко-концлагерна] идеология с ценности, които са много различни от по принцип приетите»“. Тези две тенденции се сменят една с друга всеки ден.[1]

[1] R. J. Lifton, The Nazi Doctors (1986) с. 196, 206, 210–211. ↑

Реципрочни роли и техните сценарии

Освен това някои роли изискват взаимни партньорства; за да има смисъл ролята на надзирателя, някой трябва да играе ролята на затворник. Човек не може да е затворник, ако някой не е готов да играе ролята на надзирател. В СЗЕ не беше нужно никакво експлицитно обучение за изпълнението на ролите, нямаше наръчник за най-добрите практики. Спомнете си в първия ден неловкостта на надзирателите и фриволността на затворниците, докато те изпробваха новите си и непознати роли. Много скоро обаче нашите участници успяха лесно да се хлъзнат в ролите си, след като природата на властовия диференциал в основата на симбиозата между надзирателите и затворниците стана по-ясна.

Първоначалният сценарий за изпълнението на ролята на надзирател или затворник дойде от собствените преживявания на участниците с властта и безсилието, от техните наблюдения на взаимодействията между родителите им (традиционно татко е надзирателят, а мама — затворникът), от реакциите им на авторитета на лекари, учители и шефове, и накрая — от културните предписания, наложени им от представянето във филмите на затворническия живот. Обществото беше свършило работата с обучението вместо нас. Ние просто трябваше да записваме степента на тяхната импровизация в ролята, която играеха — това бяха нашите данни.

Има пребогати доказателства, че практически всички наши участници в един или друг момент имаха реакции, които далеч надскачаха повърхностните изисквания на ролевата игра и проникваха в дълбоката структура на психологията на лишаването от свобода. Първоначално някои от реакциите на надзирателите вероятно бяха повлияни от тяхната ориентация, която очертаваше типа атмосфера, която искахме да създадем, за да симулираме реалността на лишаването от свобода. Каквито и общи изисквания тези сценични условия да бяха очертали за тях, за да бъдат „добри актьори“, те не би трябвало да действат, когато надзирателите бяха насаме или вярваха, че не ги наблюдаваме.

Докладите след експеримента ни разкриха, че някои надзиратели са били особено брутални, когато са били сами със затворник в тоалетната извън Двора, блъскали са го в писоара или в стената. Най-садистичните поведения, които наблюдавахме, се осъществяваха в нощните и ранните сутрешни смени, когато — както научихме — надзирателите не вярвали, че ги наблюдаваме или записваме — в известен смисъл — когато експериментът е бил „изключен“. Освен това видяхме, че малтретирането на затворниците от надзирателите ескалираше към нови, по-високи нива с всеки изминал ден независимо от липсата на съпротива от затворниците и очевидните признаци за тяхното влошаване, след като беше постигната пълната катастрофа на лишаването от свобода. В едно записано интервю надзирател със смях си спомня, че се е извинил, че е блъснал затворник през първия ден, но към четвъртия ден вече не му правело впечатление, че блъска и унижава затворниците.

Проникновеният анализ на Крейг Хейни разкрива трансформацията във властта, изпълваща надзирателите. Да разгледаме тази среща с един от тях, която се осъществи само няколко дни след началото на изследването:

Точно както и затворниците, интервюирах и всички [надзиратели], преди експериментът да започне, и имах чувството, че съм ги опознал като отделни хора, макар и съвсем за кратко. Може би заради това наистина не изпитвах враждебност към тях с напредването на изследването и когато тяхното поведение ставаше все по-крайно и агресивно. За мен обаче беше очевидно, че тъй като настоявах да говоря насаме със затворниците — уж „консултирайки“ ги, и от време на време инструктирах надзирателите да се въздържат от техния особено груб и безпричинен тормоз, те сега ме възприемаха като предател. Описвайки взаимодействието си с мен, един от надзирателите написа в дневника си: „Психологът ме упреква за слагането на белезници и книжната торба на главата на затворник преди да изляза от [консултативния] кабинет и аз възмутено отговарям, че това е едновременно необходимо [за] сигурността и така или иначе ми е работа“. Всъщност той ме нападна вербално. В странен обрат на събитията аз бях поставен на мястото си заради неуспеха да поддържам оформящите се норми на симулираната среда, която бях спомогнал да се създаде, от човек, когото бях разпределил по случаен начин да играе ролята си[1].

Разглеждайки възможната предубеденост на ориентацията на надзирателите, ни се напомня, че затворниците изобщо нямаха ориентация. Какво правеха, когато бяха насаме и можеха да избягат от тормоза, на който бяха подложени многократно в Двора? Вместо да се опознават и да обсъждат несвързаната със затвора реалност, научихме, че те са фиксирани върху превратностите на актуалната им ситуация. Те украсяваха затворническата си роля, вместо да се дистанцират от нея. Същото беше и с нашите надзиратели: информацията, която събрахме за тях, когато те бяха в стаята си, подготвяйки се да започнат или да приключат смяната си, разкрива, че рядко разменят лична, несвързана със затвора информация. Вместо това говореха за „проблемни затворници“, предстоящи събития в затвора, реакции на нашия персонал — никога обичайните мъжки разговори, които могат да се очакват от студентите по време на почивките. Те не си разказваха вицове, не се смееха и не разкриваха лични емоции пред колегите си, което лесно можеха да направят, за да облекчат ситуацията или да се дистанцират от ролята. Спомнете си по-ранното описание на Кристина Мазлак на трансформацията на милия, чувствителен млад мъж, когото току-що беше срещнала, в бруталния „Джон Уейн“, след като той вече беше в униформа и на властовата си позиция в Двора.

[1] Zimbardo, Maslach, and Haney, „Reflections on the Stanford Prison Experiment“, с. 226. ↑

Ролевите игри на възрастните в СЗЕ

Искам да добавя два последни пункта за властта на ролите и използването на ролята за оправдаване на простъпките, преди да се придвижа към последния урок. Нека надскочим ролите, които нашите доброволци играеха, за да си спомним ролите, играни в максимална степен от гостуващия католически свещеник, шефа на нашата Комисия по предсрочното освобождаване, обществения защитник и родителите във времето за посещения. Родителите не само приеха нашето шоу на затворническа ситуация като безобидно и интересно, а не като враждебно и деструктивно, но и ни позволиха да наложим набор от произволни правила върху тях, както бяхме направили с децата им, за да ограничим поведението им. Разчитахме те да играят вплетените роли на конформни, подчиняващи се на закона граждани от средната класа, които уважават авторитета и рядко предизвикват системата директно. По същия начин знаехме, че нашите затворници от средната класа е малко вероятно да скочат директно на надзирателите дори когато бяха отчаяни и имаха числово превъзходство от девет на двама, когато някой надзирател отсъстваше от Двора. Такова насилие не беше част от тяхното заучено ролево поведение, както би могло да е при участници от по-долните класи, които щеше да е по-вероятно да вземат нещата в свои ръце. Нямаше ни най-малко доказателство затворниците дори само да фантазират за такива физически атаки.

Реалността на всяка роля зависи от системата за подкрепа, която я изисква и я поддържа в границите й, без да позволява да нахлуе някаква алтернативна реалност. Спомнете си, че когато майката на затворник Рич-1037 се оплака от лошото му състояние, спонтанно активирах моята роля на Институционален авторитет и оспорих нейното наблюдение, намеквайки, че трябва да има някакъв личен проблем с 1037, а не операционален проблем с нашия затвор.

В ретроспекция моята ролева трансформация от обикновено състрадателен преподавател във фокусиран върху данните изследовател и закоравял директор на затвор беше най-дистресираща. Извърших неуместни или странни неща в тази нова, странна роля, например срязването на оправданите оплаквания на тази майка и нервността ми, когато полицаят от Пало Алто отказа молбата ми да преместя затворниците в общинския затвор. Мисля, че тъй като толкова пълно бях приел ролята, това ми помогна да направя така, че затворът да „действа“ толкова добре. Като приех ролята обаче, с нейния фокус върху сигурността и поддържането на „моя затвор“, не успях да оценя необходимостта да се прекрати експериментът в момента, в който втори затворник премина границата.

Роли и отговорност за простъпките

Доколкото можем едновременно да живеем в кожата на ролята и въпреки това да можем да отделим себе си от нея, когато е необходимо, сме в позицията да се „отървем“ от личната си отговорност за щетите, които причиняваме с нашите ролеви действия. Бягаме от отговорност за действията си, обвинявайки за тях ролята, която се самоубеждаваме, че е чужда на обичайната ни природа. Това е интересен вариант на защитата по време на Нюрнбергския процес на нацистките лидери от СС: „Аз само следвах заповеди“. Вместо това защитата става: „Не ме обвинявайте, аз просто играех ролята си по онова време и на онова място — това не съм истинският аз“.

Спомнете си оправданието на Хелман за неговото малтретиращо поведение към Клей-416, което той описа в тяхното телевизионно интервю. Той настояваше, че е провеждал „малки собствени експерименти“, за да види докъде може да притиска затворниците, така че те да въстанат и да отстояват правата си. На практика той предлагаше тезата, че е бил зъл, за да ги стимулира да бъдат добри; техният бунт би била основната му награда за това, че е бил така жесток. Къде е грешката в това post hoc[1] оправдание? То лесно може да се разобличи с начина, по който той се отнесе към бунта на надениците на Клей-416 и бунта на Сержанта по повод на „копелето“: не с възхищение към тяхното отстояване на правата или принципите, а по-скоро с ярост и още по-краен тормоз. Тук надзирател Хелман използваше пълната власт на върховния надзирател, способен да надскочи изискванията на ситуацията, за да създаде собствен „малък експеримент“, за да удовлетвори личното си любопитство и за забавление.

В неотдавнашно интервю с репортер от „Лос Анджелис Таймс“ в ретроспективно разследване на последиците от СЗЕ Хелман и Дъг-8612 предложиха едни и същи разсъждения защо са действали по начина, по който го направиха: единият „жесток“, а другият — „луд“: и двамата просто играели тези роли, за да доставят удоволствие на Зимбардо[2]. Възможно ли е? Може би те са играли нови роли в японския филм Roshomon („Вратата Рашомон“), в който всеки има различно становище за онова, което наистина се е случило.

[1] От латински: ставащо или направено след събитието, след факта. — Б.пр. ↑

[2] A. Zarembo, „A Theater of Inquiry and Evil“, Los Angeles Times, July 15, 2004, с. Al, A24-A25. ↑

Анонимност и деиндивидуализация

Освен властта на правилата и ролите, ситуационните сили увеличават властта си с въвеждането на униформи, костюми и маски — все дегизировки на обичайния външен вид на човека, които подпомагат анонимността и намаляват личната отговорност. Когато хората се чувстват анонимни в дадена ситуация, сякаш никой не осъзнава истинската им идентичност (и следователно вероятно на никого не му пука), по-лесно могат да бъдат накарани да се държат по антисоциален начин. Това е особено вярно, ако средата дава разрешение човек да действа въз основа на импулсите си или да следва заповеди или подразбиращи се насоки, които обикновено би презирал. Нашите сребърни огледални очила бяха такъв инструмент, за да направим така, че надзирателите, главният надзирател и аз да изглеждаме по-далечни и безлични в отношенията си със затворниците. Техните униформи, както и необходимостта да се обръщат към тях с „г-н надзирател“, даваха на надзирателите обща идентичност.

Значителен брой изследвания (които ще обсъдя в по-нататъшна глава) документират ексцесите, до които деиндивидуализацията подпомага насилието, вандализма и кражбите при възрастни и при деца — когато ситуацията подкрепя такива антисоциални действия. Може би сте разпознали този процес в литературни източници като Lord of the Flies („Повелителят на мухите“) на Уилям Голдинг. Когато всички членове на група хора са в деиндивидуализирано състояние, тяхното психично функциониране се променя: те живеят в разширен настоящ момент, който прави миналото и бъдещето далечни и нерелевантни. Чувствата доминират над разума и действията доминират над разсъжденията. В такова състояние обичайните когнитивни и мотивационни процеси, които насочват поведението в социално желателни посоки, вече не ръководят хората. Вместо това тяхната рационалност и чувство за ред се поддават на Дионисиеви ексцеси и дори хаос. Тогава става еднакво лесно да се воюва или да се прави любов, без да се отчитат последиците.

Спомням си за виетнамската поговорка, приписвана на будисткия монах Тич Нат Хан: „За да се бият едно с друго, пилетата на една и съща кокошка боядисват лицата си в различни цветове“. Това е чудат начин да се опише ролята на деиндивидуализацията в подпомагането на насилието. Струва си да се отбележи, както ще видим, че един от надзирателите в прословутия Сектор 1А в центъра за изтезания в Абу Граиб беше боядисал лицето си в сребърно и черно като емблемата на рок групата Insane Clown Posse, докато е на смяна, и позираше в една от многото снимки, които документираха малтретирането на затворниците. По-късно ще имаме много повече да кажем за процесите на деиндивидуализация, които са допринесли за малтретирането в Абу Граиб.

Когнитивен дисонанс, който рационализира злото

Интересна последица от играта на роля публично, която противоречи на собствените вътрешни убеждения, е създаването на когнитивен дисонанс. Когато има несъответствие между нашето поведение и убежденията ни, и когато действията не следват от релевантните нагласи, се създава състоянието когнитивен дисонанс. Дисонансът е състояние на напрежение, което може силно да мотивира промяната или на публичното поведение на човека, или на вътрешните му виждания в усилие да се намали дисонанса. Хората стигат до забележителни крайности, за да приведат несъответстващите убеждения и поведение в някакъв вид функционална кохерентност. Колкото по-голямо е несъответствието, толкова по-силна е мотивацията да се постигне консонанс и толкова по-крайни промени можем да очакваме да видим. Дисонансът е малък, ако навредите на някого, когато имате множество основателни причини — животът ви е бил застрашен, това е било част от работата ви като войник, наредено ви е било да действате от властна фигура или са ви дали богати награди за действие, което е противоречало на пацифистките ви убеждения.

Странното е, че ефектът на дисонанса се засилва с намаляването на оправданието за такова поведение, например когато противно действие се осъществява за малко пари, без заплаха и само с минимално достатъчно оправдание или с неадекватна обосновка. Дисонансът расте и опитите той да се намали са най-интензивни, когато човекът има чувство за свободна воля или когато не забелязва или не оценява напълно ситуационния натиск, който го притиска да извърши несъответстващото действие. Когато е било публично, несъответстващото действие не може да се отрече или модифицира. Следователно натискът да се промени се упражнява върху „по-меките“ елементи на уравнението на дисонанса — вътрешните, лични елементи: ценности, нагласи, убеждения и дори възприятия. Огромен брой изследвания подкрепят тези прогнози[1].

Как дисонансът може да мотивира промените, които наблюдавахме в нашите надзиратели в СЗЕ? Те бяха изразили доброволно желание да работят на дълги, трудни смени срещу малка надница — по-малко от 2 долара на час. Получиха минимални насоки как да играят трудната си роля. Трябваше да поддържат ролята последователно по време на 8-часовата смяна в продължение на дни и нощи винаги когато са в униформа или в Двора, или в присъствието на други хора, независимо дали са затворници, родители или други посетители. Трябваше да се върнат към ролята си след 16-часова почивка от рутината в СЗЕ, когато не бяха „на работа“. Такъв мощен източник на дисонанс вероятно беше основна причина за интернализиране на свързаните с публичната роля поведения и за осигуряването на вътрешна подкрепа на когнитивните и афективните стилове на реагиране, които даваха възможност за все по-себеутвърждаващо и малтретиращо поведение в течение на времето.

Има и още. След като се бяха ангажирали с някакво действие, което е дисонансно на личните им убеждения, надзирателите изпитваха силен натиск да го осмислят, да разработят причини защо правят нещо, противоречащо на истинските им убеждения и нравствеността, която защитават. Разумните човешки същества могат да бъдат подмамени да се ангажират в ирационални действия в редица типове среда с дегизирано дисонансно ангажиране. Социалната психология предлага предостатъчно доказателства, че когато това стане, умните хора правят глупави неща, нормалните хора — луди неща, а моралните хора — неморални неща. След като са ги направили, те предлагат „добра“ рационализация защо са сторили това, което не могат да отрекат, че са направили. Хората са по-малко рационални и са много по-умели в рационализирането — отхвърлянето на несъответствията между техния личен морал и действията, които му противоречат. Това им позволява да убедят себе си и другите, че техните решения са се ръководени от рационални съображения. Те са нечувствителни за собствената си силна мотивация да поддържат последователност пред лицето на такъв дисонанс.

[1] L. Festinger, A Theory of Cognitive Dissonance (Stanford, CA: Stanford University Press, 1957); P. G. Zimbardo and M. R. Leippe, The Psychology of Attitude Change and Social Influence (New York: McGraw-Hill, 1991); P. G. Zimbardo, The Cognitive Control of Motivation (Glenview, IL: Scott, Foresman, 1969). ↑

Силата на социалното одобрение

Обикновено хората не осъзнават, че още по-мощна сила свири на струната на поведенческия им репертоар: потребността от социално одобрение. Потребността да бъдеш приет, харесван и уважаван — да изглеждаш нормален и съответстващ, да се вписваш — е толкова силна, че сме подготвени да сме конформни дори с най-глупавите и необичайни поведения, за които непознати ни казват, че са правилният начин да се действа. Смеем се на много от епизодите на Candid Camera („Скрита камера“), които разкриват тази истина, но рядко забелязваме моментите, когато ние самите сме „звезди“ от Candid Camera в собствения си живот.

Освен ефектите на дисонанса, натискът човек да е конформен действаше и върху надзирателите. Груповият натиск от другите надзиратели придаваше голямо значение на това да са „екипни играчи“, да се подчиняват на оформящата се норма, която изискваше дехуманизиране на затворниците по различни начини. Добрият надзирател се отклоняваше от групата и страдаше мълчаливо, след като е извън социално награждаващия кръг на другите надзиратели от неговата смяна. На грубия надзирател във всяка смяна подражаваше поне един неин член.

Социалната конструкция на реалността

Властта, която надзирателите приемаха всеки път, когато обличаха униформите си във военен стил, беше съчетана с безсилието, изпитвано от затворниците, когато носеха техните смачкани престилки с номерата им отпред. Надзирателите имаха палки, свирки и слънчеви очила, които прикриваха очите им; затворниците бяха с верига на глезена и чорапена шапка, за да прибира дългата им коса. Тези ситуационни различия не бяха присъщи на плата или техническото обезпечаване; източникът на тяхната сила по-скоро може да се открие в психологическия материал, включен в субективните конструкции на всяка група за смисъла на тези униформи.

За да разберем по какъв начин ситуациите имат значение, трябва да открием начините, по които всяка поведенческа среда се възприема и интерпретира от хората, които действат в нея. Именно смисълът, който хората придават на различните компоненти на ситуацията, е това, което създава нейната социална реалност. Социалната реалност е нещо повече от физическите характеристики на ситуацията. Тя е начинът, по който актьорите възприемат своята ситуация, актуалната поведенческа сцена, която ангажира различни психични процеси. Такива умствени репрезентации са убежденията, които могат да модифицират начина на възприемане на всяка ситуация, обикновено за да направят така, че тя да съответства или да бъде асимилирана в очакванията и личните ценности на действащото лице.

Такива убеждения създават очаквания, които на свой ред набират сила, когато станат самоизпълняващи се пророчества. Например в известен експеримент (на психолога Робърт Розентал и директора на училище Ленор Джейкъбсън), когато учителите са накарани да вярват, че определени деца в тяхното основно училище са „късно разцъфващи“, тези деца наистина започнали да се представят отлично в академично отношение — макар че изследователите избрали имената им по случаен начин[1]. Положителната представа на учителите за латентните способности на тези деца се отразява обратно от тях, за да модифицира поведението им към тях по начини, които подпомагат подобреното академично представяне на учениците. Така тази група от обикновени ученици доказва „ефекта на Пигмалион“, като се превръща в това, което се очаква от тях — академично изтъкнати. За съжаление обратното е вероятно да се случва дори още по-често, когато учителите очакват лошо представяне от определени типове ученици — с малцинствен произход или в някои класове дори от момчетата. Учителите след това безсъзнателно се отнасят към тях по начини, които валидират тези отрицателни стереотипи и такива ученици се представят по-зле, отколкото са способни.

В СЗЕ доброволците студенти можеха да изберат да си тръгнат по всяко време. Никакви оръжия или правни статути не ги задължаваха да останат лишени от свобода, а само един формуляр за подбор на изследвани лица, в който те обещаваха да направят максималното да издържат цели две седмици. Договорът беше просто изследователско споразумение между университетски изследователи, изследователската комисия за изследвания с хора и студенти — всички приеха първоначално, че могат да упражняват свободна воля и да напуснат винаги когато решат да не продължат. Същевременно, както е очевидно от събитията, които се разгърнаха през втория ден, затворниците започнаха да вярват, че това е затвор, управляван от психолози, а не от държавата. Те се самоубедиха на базата на приказките на Дъг-8612, че никой не може да напусне по собствена воля. Така никой от тях никога не каза: „Напускам този експеримент“. Вместо това стратегията за изход на мнозина се превърна в пасивното решение да ни принудят да ги освободим заради екстремалния им психичен дистрес. Тяхната социална конструкция на тази нова реалност ги циментира в угнетяващата ситуация, създадена от капризните и враждебни действия на надзирателите. Самите затворници станаха свои собствени надзиратели.

Друг аспект на начина, по който социалната реалност е конструирана в това изследване, се крие в „сделката за освобождаване“, която беше предложена на затворниците в края на тяхното изслушване от Комисията по предсрочното освобождаване. Ние формулирахме тази ситуация от гледна точка на властта на Комисията да освобождава предсрочно, ако затворникът е готов да се откаже от всички пари, които е спечелил като „затворник“. Макар че повечето приеха неохотно тази сделка, готови да си тръгнат без никакво заплащане за дните, в които фактически са работили като „изследвано лице“, никой не направи никакъв опит да напусне на този етап — да прекрати участието си в „експеримента“. Вместо това те приеха социалната реалност на предсрочното пускане на свобода пред тази на личната свобода да действат в собствен интерес. Всеки позволи да му бъдат щракнати белезниците, да му сложат книжната торба на главата и да бъде отведен от тази почти свобода обратно в дранголника.

[1] R. Rosenthal and L. F. Jacobson, Pygmalion in the Classroom: Teacher Expectation and Pupils’ Intellectual Development (New York: Holt, 1968). ↑

Дехуманизация: другият като незаслужаващ нищо

Убий гук[1] в името на Бог.

написано на каска на американски войник във Виетнам

Едно от най-лошите неща, които можем да направим на събратята си, е да ги лишим от тяхната човешка природа, да ги лишим от стойност, като упражняваме психичния процес дехуманизация. Това става, когато „другите“ се мислят като непритежаващи същите чувства, мисли, ценности и цели в живота като нас. Всякакви човешки качества, които тези „други“ споделят с нас, се отслабват или изличават от съзнанието. Това се постига чрез психичните механизми интелектуализация, отричане и изолиране на афекта. За разлика от човешките взаимоотношения, които са субективни, лични и емоционални, дехуманизираните взаимоотношения са обективиращи, аналитични и лишени от емоционално или емпатично съдържание.

Ако използвам терминологията на Мартин Бубер, хуманизираните взаимоотношения са „аз-ти“ а дехуманизираните са „аз-то“. В течение на времето дехуманизиращият често е всмукан в негативността на преживяването и тогава самото „аз“ се променя, за да произведе отношение „то-то“ между обекти или между субект и жертва. Това погрешно възприятие на определени други хора като почти животни, лоши хора, нечовеци, подчовеци, такива, без които може, или „животни“, е подпомогнато от етикетите, стереотипите, лозунгите и пропагандните образи[2].

Понякога дехуманизацията служи на адаптивна функция за субекта, който трябва да отложи обичайната си емоционална реакция в спешна ситуация, криза или трудова ситуация, която изисква нахлуване в личния живот на другите. На хирурзите се налага да го правят, когато оперират тялото на друг човек; същото може да е и с първите, откликващи на природна катастрофа. Същото често е вярно, когато работата изисква обработка на голям брой хора в дневния график. В някои помагащи професии, например клинична психология, социална работа и медицина, този процес е наречен „дистанциран интерес“. Действащото лице е поставено в парадоксалната позиция да му се налага да дехуманизира клиентите, за да може по-добре да им помогне или да ги лекува[3].

Дехуманизацията обикновено подпомага малтретиращите или деструктивните действия към тези, които са обективирани по този начин. Трудно е да си представим, че следното характеризиране от страна на нашите надзиратели беше насочено към техните затворници — други колеги студенти, които само заради съдбовно хвърляне на монета не носеха техните униформи: „Карах ги да наричат другите затворници с обидни имена и да чистят тоалетни с голи ръце. На практика смятах затворниците за добитък и непрекъснато мислех, че трябва да внимавам, за да не опитат нещо“.

Или от друг от надзирателите в СЗЕ: „Бях уморен да гледам затворниците в техните парцали и да смърдят със силна телесна воня, която изпълваше килиите. Гледах ги да се разкъсват един друг по заповеди, издадени от нас“.

Станфордският затворнически експеримент създаде екология на дехуманизация точно както го правят истинските затвори с множество директни, непрекъснато повтарящи се послания. Това започна със загубата на свободата и се разпростря към загубата на личния живот и накрая — към загубата на личната идентичност. Тя отдели затворниците от тяхното минало, общността им и техните семейства и замени обикновената им реалност с настояща реалност, която ги принуждаваше да живеят с други затворници в анонимни килии практически без никакво лично пространство. Външни, принудителни правила и произволни решения от страна на надзирателите диктуваха тяхното поведение. На по-фино ниво в нашия затвор, както и във всички затвори, които познавам, емоциите бяха потиснати, затормозени и изкривени. Нежните, грижовни емоции отсъстваха както у надзирателите, така и у затворниците само няколко дни след началото на експеримента.

В институционална среда изразяването на човешките емоции е въздържано до степен те да представляват импулсивни, често непредвидими индивидуални реакции, когато очакваната норма е неизменността на масовите реакции. Нашите затворници бяха дехуманизирани по много начини от отношението на надзирателите и от унизителните институционални процедури. Същевременно те скоро засилиха собствената си дехуманизация чрез потискане на емоционалните си реакции освен когато „имаха криза“. Емоциите са от съществено значение за човечността. Въздържането на емоциите е съществено в затворите, защото те са признак на слабост, който разкрива уязвимостта на човека както на надзирателите, така и на другите затворници. Ще изследваме по-пълно деструктивните ефекти на дехуманизацията във връзката й с нравственото дезангажиране в глава 13.

[1] Чужденец, особено човек с филипински, корейски или виетнамски произход. — Б.пр. ↑

[2] V. W. Bernard, P. Ottenberg, and F. Redl, „Dehumanization: A Composite Psychological Defense in Relation to Modern War“, in The Triple Revolution Emerging: Social Problems in Depth, eds. R. Perruci and M. Pilisuck (Boston: Little, Brown, 1968), с. 16–30. ↑

[3] H. I. Lief and R. C. Fox, „Training for ’Detached Concern’ in Medical Students“, in The Psychological Basis of Practice, ed. H. I. Lief, V. F. Lief, and N. R. Lief (New York: Harper & Row, 1963); C. Maslach, „’Detached Concern’ in Health and Social Service Professions“, paper presented at the American Psychological Association annual meeting, Montreal, Canada, August 30, 1973. ↑

Щастливо стечение на обстоятелствата хвърля светлина върху СЗЕ

Това, което трансформира нашия експеримент в съществен пример на психология на злото, беше поредица от драматични, неочаквани събития, които се появиха малко след края на изследването — касапницата в щатския затвор „Сан Куентин“ в Калифорния и тази в щатския затвор „Атика“ в Ню Йорк. Тези две събития помогнаха да се катапултира до национална известност един малък академичен експеримент, планиран, за да се провери теоретичната идея за властта на ситуацията. Тук само ще очертая ключови аспекти на тези събития и техните последици за СЗЕ и за мен. Моля вижте www.lucifereffect.com за по-пълно обсъждане на детайлите заедно с тогавашното едновременно надигане на Партията на черните пантери и на радикалната студентска група Уедър Ъндърграунд.

В деня, след като СЗЕ беше прекратен, доста надзиратели и затворници бяха убити в затвора „Сан Куентин“ при предполагаем опит за бягство, оглавен от чернокожия политически активист в затвора Джордж Джаксън. Три седмици по-късно в другия край на страната в северната част на щата Ню Йорк затворниците в затвора „Атика“ вдигнаха бунт. Те завладяха затвора и задържаха почти 40 надзиратели и цивилен персонал като заложници в продължение на пет дни. Вместо да преговаря за изискванията на затворниците за промяна на тяхното гнетящо положение и дехуманизирането, на което са подложени, губернаторът на Ню Йорк Нелсън Рокфелер нареди на щатските рейнджъри да овладеят затвора с всички необходими средства. Те простреляха и убиха повече от 40 от затворниците и заложниците в двора и раниха още много други. Времевата близост на тези две събития постави условията в затворите в центъра на сцената. Бях поканен да дам показания пред няколко комисии на Конгреса въз основа на наученото от СЗЕ за затворите по принцип. Освен това станах експерт (вещо лице) на един от шестте затворници, участвали в касапницата в щатския затвор „Сан Куентин“. По онова време медиен кореспондент, който ме видял в телевизионни дебати със съглавния надзирател на „Сан Куентин“, реши да направи документален филм за СЗЕ по националната телевизия (предаването Chronolog на NBC ноември 1971 г.). Скоро последва статия в списание „Лайф“ и СЗЕ беше поел с бързи стъпки по пътя си.

Поставяне на СЗЕ в рамката на неговия ZEITGEIST

За да оценим по-пълно степента на характерова трансформация у нашите студенти затворници и надзиратели, която беше предизвикана от техните преживявания в мнимия ни затвор, е добре да отчитаме Zeitgeist на края на 60-те и началото на 70-те години на XX век. Това беше време на отхвърляне на авторитета и властта, на „не вярвай на никого над 30-годишна възраст“, на противопоставяне на „военнопромишления естаблишмънт“, на участие в антивоенни демонстрации, на присъединяване към каузи за граждански права и права на жените. Това беше време младите хора да се разбунтуват срещу ригидния обществен и родителски конформизъм, който толкова силно беше ограничавал родителите им през 50-те години. Беше време на експериментиране със секса, дрогата и рокендрола и на пускането на дълга коса, „за да й се позволи да се ветрее“. Беше време човек да е „хипи“, да ходи на „би-инс“[1] и „лав-инс“[2], да е „дете-цвете“ в Сан Франсиско с цветя в косата, да е пацифист и особено да е индивидуалист. Харвардският психолог Тимъти Лиъри — този интелектуален LSD гуру на поколението — предложи тройна рецепта за младите хора навсякъде: „изключване“ от традиционното общество; „включване“ в променящите психиката дроги и „настройване“ към собствената вътрешна природа.

Възходът на Младежката култура с нейния драматичен бунт срещу несправедливостта и гнета се центрира върху неморалността на Виетнамската война, нейното неприлично всекидневно броене на труповете и администрацията, която не желаеше да признае грешката си, да пусне стръвта и да излезе от Виетнам в продължение на седем кървави години. Тези ценности бяха във вятъра, който духаше и в европейските и азиатските младежки движения. Европейците дори бяха по-войнствени от техните американски копия в яростното оспорване на Естаблишмънта. Те открито се бунтуваха както срещу политическата, така и срещу академичната ортодоксалност. В пряко противопоставяне на това, което смятаха за реакционни, репресивни режими, студентите в Париж, Берлин и Милано „обслужваха барикадите“. Мнозина бяха социалисти, които се противопоставяха на фашисткия и комунистическия тоталитаризъм, и осъждаха финансовите ограничения върху достъпа до висше образование.

Студентите доброволци в нашето изследване като група се появиха от тази младежка култура на бунта, личното експериментиране и отхвърлянето на авторитета и конформизма. Можехме да очакваме, че изследваните лица в нашия експеримент ще се съпротивляват по-силно на институционалните сили, отколкото го направиха, че ще се съпротивляват срещу подчинението на доминацията на „Системата“, която им наложих. Не очаквахме, че те ще приемат такъв податлив на властта манталитет, когато станаха надзиратели, защото никой от нашите доброволни не предпочиташе да е надзирател, когато им се даде този избор. Дори суровият надзирател Хелман искаше да е затворник, а не надзирател, защото — както ни каза — „повечето хора ненавиждат надзирателите“.

Практически всички от нашите студенти доброволци чувстваха, че да станат затворници е по-голяма вероятност за тях в бъдеще; те не отиваха в университет, за да получат работа като затворнически надзиратели, а някой ден можеше да бъдат арестувани за различни дребни правонарушения. Приемам това като означаващо, че нямаше предварителна склонност сред случайно разпределените да играят ролята на надзиратели да бъдат малтретиращи или доминиращи по начините, по които по-късно го направиха. Те не привнесоха в СЗЕ никакви склонности да вредят, да малтретират или да доминират над другите. Ако не друго, бихме могли да кажем, че те привнесоха склонността да бъдат грижовни към другите хора в съответствие с тяхното социално обуславяне от онази епоха. По същия начин нямаше причина да се очаква, че студентите, играещи ролята на затворници, ще изпаднат в криза толкова бързо — ако изобщо, имайки предвид тяхното първоначално положително психично и соматично здраве. Важно е да не се забравя този времеви и културен контекст, когато обмисляме по-късните опити за повторение на нашето изследване от изследователи в напълно различни епохи.

[1] Human Be-In е събитие в парка „Голдън Гейт“ в Сан Франсиско на 14 януари 1967 г. То е прелюдия към Лятото на любовта в Сан Франсиско, което превръща района Хайт-Ашбъри в символ на американската контракултура и въвежда думата „психеделици“ в богатите предградия. — Б.пр. ↑

[2] Love-in е събиране или купон, на който хората са насърчени да изразяват дружелюбност и физическо привличане; свързано е с културата на хипитата през 60-те години в САЩ. — Б.пр. ↑

Защо системите имат най-голямо значение?

Най-важният урок, който трябва да се извлече от СЗЕ, е, че Ситуациите се създават от системите. Системите осигуряват институционална подкрепа, авторитет и ресурси, които позволяват на Ситуациите да действат така, както го правят. След като очертахме всички ситуационни характеристики на СЗЕ, откриваме, че един ключов въпрос рядко се поставя: „Кой или какво е направил така, че да се случи това?“. Кой има властта да проектира поведенческата среда и да поддържа нейното действие по определен начин? Следователно кой трябва да бъде държан отговорен за нейните последствия и резултати? Кой получава похвалите за успехите и кой е обвиняван за провалите? Отговорът на този прост въпрос в случая на СЗЕ е — аз! Същевременно откриването на отговора не е толкова прост въпрос, когато имаме работа със сложни организации, например провалящите се образователна система или система на затворите, корумпираните мегакорпорации или системата, която е създадена в затвора Абу Граиб.

Властта на системата включва оторизирането или институционализираното разрешение хората да се държат по предписани начини или забранява и наказва действията, които им противоречат. Тя осигурява „по-висшия авторитет“, когото валидира, за да играе нови роли, да следва нови правила и да предприема действия, които обикновено биха се ограничавали от предишните закони, норми, нравственост и етика. Такова валидиране в повечето случаи е замаскирано като идеология. Идеологията е лозунг или предложение, което обикновено легитимира всички необходими средства за постигането на някаква крайна цел. Тя е „Големият Кахуна“, който не се оспорва и дори не се подлага на съмнение, защото е толкова очевидно „прав“ за мнозинството в дадено време и на дадено място. Тези във властта представят програмата като добра и добродетелна, като изключително ценен морален императив.

Програмите, политиките и стандартните процедури за действие, които се разработват в подкрепа на идеологията, стават същностен компонент на Системата. Процедурите на Системата се смятат за разумни и уместни, а идеологията започва да се приема като свещена.

През епохата, когато фашистките военни хунти управляваха по целия свят от Средиземноморието до Латинска Америка — от 60-те до 70-те години на XX век, — диктаторите винаги представяха призивите си „На оръжие!“ като необходима защита срещу „заплаха за националната сигурност“, уж отправена от социалистите или комунистите. Елиминирането на тази заплаха изискваше санкционирани от държавата изтезания от военната и цивилната полиция. Освен това така се легитимираше убийството на всякакви заподозрени „врагове на държавата“ от ескадрони на смъртта.

В САЩ днес същите уж заплахи за националната сигурност плашат гражданите, за да жертват доброволно основните си граждански права и да печелят илюзията за сигурност. Тази идеология на свой ред е централният елемент, който оправдава превантивната агресивна война срещу Ирак. Тази идеология беше създадена от Системата на власт, която на свой ред създаде нови подчинени Системи за управление на войната, управление на вътрешната сигурност и управление на военните затвори — или неговото отсъствие — в отсъствие на сериозно планиране на следвоенния период.

Моето научно очарование от стратегията и тактиката на контрола върху съзнанието, очертана в класическия роман на Джордж Оруел „1984“[1], би трябвало да ме накара да осъзная по-скоро Системната власт в моя професионален живот. „Биг Брадър“ е Системата, която в крайна сметка смазва индивидуалната инициатива и волята за съпротива на нейните попълзновения. В продължение на много години обсъждането на СЗЕ дори не включваше анализ на ниво Система, защото първоначалният диалог беше формулиран като състезание между диспозиционните и ситуационните начини за разбиране на човешкото поведение. Пренебрегвах по-големия проблем — отчитането на рамката, създавана от Системата. Всъщност едва след като се ангажирах с разбирането на динамиката на широкоразпространените злоупотреби в много от военните затвори в Ирак, Афганистан и Куба, нивото на анализ на Системите стана напълно ясно.

Нобеловият лауреат физикът Ричард Файнман[2] показа, че трагичната катастрофа с космическата совалка „Чалънджър“ се дължеше не на човешка грешка, а на системен проблем с „официалния мениджмънт“. Топ шефовете на НАСА настоявали за пуска независимо от съмненията както на инженерите, така и на производителя на критично важен компонент (който стана дефектния О-пръстен, причинил катастрофата). Файнман твърди, че мотивацията на НАСА може да е била „да гарантира на правителството съвършенството и успеха на НАСА, за да си осигури финансиране“[3]. В следващи глави ще приемем гледната точка, че Системите, както и Ситуациите имат значение, за да подпомогнем разбирането на онова, което се е объркало в затворите в Станфорд и в Абу Граиб.

За разлика от системата на НАСА, която се провали, когато тя се опита да живее според политически мотивирания си лозунг „по-бързо, по-добре, по-евтино“ нацистката система за масово унищожение имаше ужасяващ успех. Това беше силно интегрирана йерархична система на кабинета на Хитлер, политиците от Националсоциалистическата партия, банкерите, офицерите от Гестапо, войските на СС, инженерите, лекарите, архитектите, химиците, педагозите, кондукторите във влаковете и още, и още, всеки от тях играещ своята роля в този концентриран опит за геноцид на всички европейски евреи и други врагове на държавата.

Трябвало е да се строят концлагери, както и лагери за унищожение с техните специално проектирани крематориуми, и е трябвало да се усъвършенстват нови форми на смъртоносно ефективни отровни газове. Специалистите по пропаганда е трябвало да планират кампании във филми, вестници, списания и плакати, които унижават и дехуманизират евреите като заплаха. Учители и проповедници е трябвало да подготвят младежите да станат сляпо подчиняващи се нацисти, които могат да оправдаят ангажирането в „окончателното решение на еврейския проблем“[4].

Трябвало е да се разработи нов език с безвредно звучащи думи, прикриващи истината за човешката жестокост и разрушение, например Sonderbehandlung (специално отношение); Sonderaktion (специално действие), Umsiedlung (презаселване) и Evakuierrung (евакуиране). „Специалното отношение“ е кодовото име на физическото унищожение на хора, някъде съкращавано на SB за ефикасност. Шефът на СС Райнхард Хайдрих очертава основните принципи на сигурността по време на войната в изявление от 1939 г.: „Трябва да се прави разграничение между онези, с които можем да се справим по обичайния начин, и тези, които трябва да получат специално отношение [Sonderbehandlung], Вторият случай покрива лица, които заради най-осъдителната си природа, тяхната опасност или способността им да служат като инструменти за пропаганда на врага, са подходящи за елиминиране, без значение кои са, чрез безмилостно отношение (обикновено чрез екзекуция)“.[5]

Пред нацистките лекари, които са били включени, за да осъществяват подбора на затворниците за унищожение или експериментиране, често е стоял въпросът за разделената лоялност: „За противоречащите си клетви, противоречията между убийствената жестокост и моментната любезност, която лекарите от СС като че ли проявяват непрекъснато по време на работата си в Аушвиц. Този разкол обикновено не е намирал разрешение. Неговото упорство е част от цялостното психично равновесие, което помага на лекаря от СС да върши смъртоносната си работа. Той се интегрира в голяма, брутална, изключително ефективно функционираща система… Аушвиц е колективно усилие“.[6]

[1] P. G. Zimbardo, „Mind Control in Orwell’s 1984: Fictional Concepts Become Operational Realities in Jim Jones’ Jungle Experiment“, in 1984: Orwell and Our Future, eds. M. Nussbaum, J. Goldsmith, and A. Gleason (Princeton, NJ: Princeton University Press, 2005), с. 127–154. ↑

[2] Вж. неговите книги „Сигурно се шегувате, г-н Файнман“ и „Смисълът на всичко това“ издадени от „Изток-Запад“. — Б.изд. ↑

[3] Цитат от приложението на Файнман към Доклада на комисията Роджърс за инцидента с космическата совалка „Челинджър“. Вж. неговото обсъждане на този опит във втория том от автобиографията му What Do You Care What Other People Think? Further Adventures of a Curious Character (as told to Ralph Leighton) (New York: Norton, 1988). ↑

[4] G. Ziemer, Education for Death: The Making of the Nazi (New York: Farrar, Staus and Giroux, 1972). ↑

[5] E. Kogon, J. Langbein, and A. Ruckerl, eds., Nazi Mass Murder: A Documentary History of the Use of Poison Gas (New Haven, CT: Yale University Press, 1993), с. 5–6. ↑

[6] Lifton, The Nazi Doctors (1986), с. 212–213. ↑

11. Станфордският затворнически експеримент: етика и разширения

Изминахме твърде дълъг път и нашата инерция надделя: движим се лениво към вечността, без възможност за отмора или надежда за обяснение.

Том Стопард, „Розенкранц и Гилденстерн са мъртви“(1967); трето действие

Видяхме начина, по който инерцията на симулирания Станфордски затвор надделя в живота на онези, затворени от стените му — предимно към по-лошо. В предишната глава очертах груб отговор на въпроса как хората могат толкова лесно и радикално да се трансформират. В частност посочих начините, по които ситуационните и системните сили действаха заедно, за да похабят плодовете на човешката природа.

Нашите млади изследвани лица не бяха пословичните „Гнили ябълки“ в иначе добра каца. По-скоро експерименталният ни план гарантираше, че те първоначално бяха добри ябълки, но бяха корумпирани от коварната власт на лошата каца — този затвор. Разбира се, в сравнение с токсичната и смъртоносна природа на истинските цивилни и военни затвори нашият Станфордски затвор беше относително безвреден. Промените в начина, по който нашите доброволци мислеха, чувстваха и се държаха в тази среда, бяха следствие от познати психични процеси, които въздействат върху всички нас по различни начини в редица ситуации, макар и не толкова силно, всепроникващо и неуморно. Те бяха потопени в „тотална ситуация“, чието въздействие беше по-силно от това на повечето ситуации, в които влизаме и излизаме многократно и по своя воля[1].

Да разгледаме възможността всеки от нас да има потенциала, или психичната матрица, да бъде светец или грешник, алтруистичен или егоистичен, внимателен или жесток, подчиняващ се или доминиращ, психично здрав или луд, добър или зъл. Може би всички се раждаме с пълен диапазон от способности, всяка от които се активира и развива в зависимост от социалните и културните обстоятелства, които управляват живота ни. Ще твърдя, че потенциалът за перверзия е присъщ на самите процеси, които карат човешките същества да правят всички чудесни неща, които вършим. Всеки от нас е крайният продукт на сложно развитие и специализация, които са израсли от милионите години еволюция, растеж, адаптация и справяне. Нашият биологичен вид е достигнал специалното си място на Земята заради забележителната ни способност за учене, език, разсъждение, изобретяване и представяне на ново и по-добро бъдеще. Всяко човешко същество има потенциала да усъвършенства уменията, способностите и характеристиките си, от които имаме нужда, за да надскочим оцеляването и да процъфтяваме в и да прегръщаме човешката си природа.

[1] Концепцията за „тоталната ситуация“ като такава, която упражнява силно въздействие върху човешкото функциониране, е използвана от Ървинг Гофман в изобразяването на въздействието на институциите върху психиатрични пациенти и затворници и от Робърт Джей Лифтън в описването на въздействието на китайската комунистическа среда за разпити. Тоталните ситуации са тези, в които човек е физически, а след това и психологически затворен до степен цялата информация и структура на наградите да се съдържат в тесните граници на средата. Крейг Хейни и аз сме разширили тази концепция, за да включим гимназиите, които понякога действат като затвори. Вж. E. Goffman, Asylums: Essays on the Social Situation of Mental Patients and Other Inmates (New York: Doubleday, 1961); R. J. Lifton, Thought Reform and the Psychology of Totalism (New York: Norton, 1969); C. Haney and E. G. Zimbardo, „Social Roles, Role-playing and Education: The High School as Prison“, Behavioral and Social Science Teacher, vol.1 (1973): 24–45. ↑

Извратеността на човешката способност за усъвършенстване

Може ли някаква част от злото на света да е резултат от обикновени хора, които действат в обстоятелства, които селективно предизвикват лошо поведение от тяхната природа? Нека отговорим на подобен въпрос с няколко общи примера и след това да се фокусираме върху нормалните човешки процеси, които бяха изродени в СЗЕ. Паметта ни помага да печелим от грешките си и да надграждаме известното, за да създаваме по-добро бъдеще. Същевременно с паметта идват обидите, отмъщението, заучената безпомощност и предъвкването на травмата, което подхранва депресията. По същия начин нашата необикновена способност да използваме езика и символите ни помага да общуваме с другите лично, абстрактно, през времето и пространството. Езикът осигурява основата на историята, планирането и социалния контрол. С езика обаче идват слуховете, лъжите, пропагандата, стереотипите и принудителните правила. Нашият забележителен творчески гений води до велика литература, драма, музика, наука и изобретения като компютъра и интернет. Въпреки това същата тази креативност може да бъде извратена в изобретяване на камери и тактики за изтезания, в параноидни идеологии и ефикасната система на нацистите за масови убийства. Всяка от нашите специални характеристики съдържа възможността за нейния противоположен негатив, както е в дихотомиите любов-омраза; гордост-арогантност; самооценка-самоомраза[1].

Фундаменталната човешка потребност от принадлежност идва от желанието да се свързваме с другите, да си сътрудничим, да приемаме груповите норми. Същевременно СЗЕ показва, че потребността от принадлежност може да се изврати в прекомерен конформизъм, подчинение и враждебност между вътрешногруповото срещу външногруповото. Потребността от автономия и контрол — централните фактори за самонасочването и планирането — може да се изроди в прекомерно упражняване на власт, за да се доминира над другите, или в заучена безпомощност.

Да разгледаме още три такива потребности, които могат да действат в двете посоки. Първо, потребностите от последователност и рационалност придават смислена и мъдра посока на живота ни. Въпреки това дисонансните ангажименти ни принуждават да почитаме и да рационализираме погрешни решения, например като това затворниците да останат, когато би трябвало да напуснат, и надзирателите да оправдават злоупотребите си. Второ, потребностите да познаваме и да разбираме средата си и нашето взаимоотношение с нея водят до любопитството, научното откриване, философията, хуманитаристиката и изкуството. Капризната, произволна среда обаче, която не предлага смисъл, може да изроди тези базисни потребности и да доведе до фрустрация и самоизолация (както направи с нашите затворници). И накрая, нашата потребност от стимулация задейства изследването и авантюристичното поемане на рискове, но може да ни направи и уязвими на скуката, когато сме поставени в статична среда. Скуката на свой ред е възможно да се превърне в могъщ мотивиращ фактор за действия, както видяхме при надзирателите от нощната смяна в СЗЕ, които се забавляваха със своите „играчки“.

Същевременно нека изясня един критичен пункт: разбирането „защо“ нещо е било направено не извинява онова, което е сторено. Психологическият анализ не е „извинениелогия“. Хората и групите, които се държат неморално или незаконно, пак трябва да се държат нравствено и правно отговорни за своето съучастничество и престъпления. При определянето на тежестта на тяхното наказание обаче трябва да се вземат предвид ситуационните и системните фактори, които са причинили поведението им[2].

В следващите две глави ще надскочим СЗЕ, за да прегледаме голям обем психологически изследвания, които допълват и разширяват аргументите, изложени дотук, за могъществото на ситуационните сили в оформянето на човешкото мислене и действие. Преди да преминем напред, трябва да се върнем, за да разгледаме някои последни, критично важни въпроси, които бяха повдигнати от този експеримент. Първо и най-важно, струваше ли си страданието? Няма съмнение, че хората страдаха по време на този експеримент. Тези, които ги накараха да страдат, също трябваше да се справят с признанието, че са надскочили изискванията на своята роля, за да причиняват болка и унижение на другите в продължение на дълги часове. Следователно етиката в тези и подобни изследвания изисква внимателно обмисляне.

Добродетелта, както показва Данте в „Ад“, не е просто въздържане от греха; тя изисква действие. Тук ще обсъдя как парализирането на действието функционираше в СЗЕ. В следващата глава ще разгледам по-широките последици от неуспеха да се действа в обществото, например когато пасивните странични наблюдатели не се намесват, когато е необходима помощ.

Освен разглеждането на етичните грешки на опущението и на абсолютната етика, трябва да се фокусираме в дълбочина върху релативната етика, която ръководи повечето научни изследвания. Централен баланс в уравнението на релативната етика изисква претегляне на болката срещу ползата. Причинената болка на изследваните лица в този експеримент компенсира ли се от ползата за науката и за обществото, генерирана от него? С други думи, научните цели оправдават ли експерименталните средства? Макар че имаше много положителни последици, които произтекоха от изследването, читателят ще трябва да реши за себе си дали експериментът изобщо е трябвало да се провежда.

Изследванията, които провокират мисленето, подхранват други изследвания и подканват техни разширения, както направи СЗЕ. След разсъждаване върху етиката на СЗЕ накратко ще прегледаме някои от повторенията и приложенията на това изследване, които предлагат по-широк контекст за оценяване на неговата значимост.

[1] P. G. Zimbardo, Psychology and Life, 12th ed. (Glenview, IL: Scott, Foresman, 1989), Table „Ways We Can Go Wrong“, с. 689. ↑

[2] L. Ross and D. Shestowsky, „Contemporary Psychology’s Challenges to Legal Theory and Practice“, Northwestern Law Review 97 (2003): 108–114. ↑

Етични разсъждения за СЗЕ

Беше ли неетичен СЗЕ? В няколко отношения отговорът със сигурност трябва да е „Да“. Същевременно има други начини на разглеждане на това изследване, които осигуряват разумно „Не“. Преди да погледнем доказателствата в този ретроспективен анализ в подкрепа на всяка от тези алтернативи, трябва да изясня защо дори обсъждам тези въпроси десетилетия, след като изследването е приключило. След като фокусирах голямо лично внимание върху тези етични проблеми, вярвам, че мога да привнеса по-широка перспектива в тази дискусия, отколкото става обикновено. Други изследователи може да имат полза, като избягват подобни капани, ако осъзнаят някои от фините предупредителни знаци, а също и като прилагат по-голяма чувствителност на етичните предпазни механизми, които СДЗ подчерта. Без да съм отбранително настроен или да рационализирам ролята си в изследването, ще го използвам като средство за очертаване на сложността на етичните преценки, включени в експеримента, обхващащ интервенции в човешкото функциониране.

Абсолютна етика

В името на лаконичността бихме могли да кажем, че етиката може да се категоризира на „абсолютна“ или „релативна“. Когато поведението се ръководи от абсолютни етични стандарти, може да се постулира висш нравствен принцип, който е неизменен по отношение на условията на неговата приложимост — във времето, ситуациите, хората и целесъобразността. Такава абсолютна етика е въплътена в обществените кодекси на поведение.

Абсолютният етичен стандарт постулира, че тъй като човешкият живот е свещен, той по никакъв начин не трябва да се принизява, дори и непреднамерено. В случая на изследванията няма оправдание за експерименти, които предизвикват страдание на хората. От тази гледна точка е дори разумно да настояваме, че в психологията или медицината не трябва да се правят никакви изследвания, които нарушават биологичния или психичния интегритет на някое човешко същество независимо от ползата, която може да се извлече или със сигурност ще произтече за обществото като цяло.

Тези, които приемат подобна перспектива, настояват, че дори ако причиняващите страдание действия са предприети в името на науката, на познанието, „националната сигурност“ или някаква друга приповдигната абстракция, те са неетични. В психологията хората, които тясно се идентифицират с хуманистичната традиция, са най-гласовити в настояването, че основната загриженост за човешкото достойнство трябва да надделява над заявените цели на дисциплината, а именно прогнозиране и контролиране на поведението.

СЗЕ беше абсолютно неетичен

На базата на такава абсолютна етика Станфордският затворнически експеримент със сигурност трябва да се прецени като неетичен, защото човешки същества наистина бяха подложени на значителни изтезания. Хората страдаха много повече, отколкото можеха да очакват, когато изразиха желание да участват в академично изследване на „затворническия живот“ което се провежда в престижен университет. Нещо повече: това страдание ескалира в течение на времето и доведе до такъв краен стрес и емоционален смут, че петима от извадката от първоначално здрави млади затворници трябваше да бъдат освободени преждевременно.

Надзирателите също страдаха от осъзнаването какво са направили под булото на своята роля и зад техните създаващи анонимност огледални слънчеви очила. Те можеха да виждат и да чуват болката и унижението, които причиняваха на събратята си студенти, които не бяха направили нищо, за да заслужат подобна бруталност. Осъзнаването на техния неопровержимо прекомерен тормоз на затворниците беше много по-силно, отколкото дистреса, преживян от участниците в класическото изследване на Стенли Милграм върху „сляпото подчинение на авторитета“ което ще обсъдим в дълбочина в следващата глава[1]. Неговото изследване беше оспорвано като неетично, защото изследваните лица са можели да си представят болката, която уж причиняват, като прилагат електрошокове на намираща се в друга стая жертва — „учещ“[2]. В момента, в който изследването приключва обаче, те откриват, че „жертвата“ всъщност е доверено лице на изследователя, което изобщо не е било наранено, а само се е преструвало, че е. Дистресът им идва от съзнанието им за това, което е можело да направят, ако електрошоковете бяха реални. Обратното, дистресът на нашите надзиратели произтичаше от осъзнаването, че техните „електрошокове“ на затворниците бяха напълно реални и продължителни.

Допълнителна характеристика на изследването, която би се класифицирала като неетична, бе неразкриването предварително природата на арестите и формалната регистрация в полицейското управление на студентите, които бяха разпределени по случаен начин да играят ролята на затворници, или на родителите им, които бяха напълно неподготвени за това неочаквано неделно нахлуване в живота им. Бяхме виновни и в манипулиране на родителите да мислят, че ситуацията на техните синове не беше толкова лоша, колкото бе в действителност, чрез различни измамни и контролни процедури, които въведохме в часовете за посещение. Ако си спомняте, ние се притеснявахме, че родителите ще заведат синовете си у дома, ако осъзнаят напълно малтретиращата природа на този мним затвор. За да предотвратим такива действия, които биха сложили край на изследването, им организирахме шоу. Направихме го не само за да запазим нашия затвор, но и като базисна съставка на затворническата ни симулация, защото подобни измами са обичайни в много системи, разследвани от надзорни комисии. Като опъват добре изглеждащ червен килим, мениджърите на системата контрират оплаквания и притеснения за отрицателните аспекти на ситуацията.

Друга причина СЗЕ да се смята за неетичен е фактът, че изследването не беше прекратено по-рано, отколкото го направихме. Трябваше да сложа край, след като вторият затворник разви тежко стресово разстройство през третия ден. Това трябваше да е достатъчно доказателство, че Дъг-8612 не симулира емоционалната си реакция и кризата от предишния ден. Трябваше да спрем, след като следващ и следващ, и следващ затворник развиваха крайни разстройства. Ние обаче не го направихме. Беше възможно обаче да прекратя изследването в неделя — в края на пълната седмица — като „естествен край“ ако намесата на Кристина Мазлак не ме беше принудила да сложа преждевременен край. Може би щях да го прекратя след една седмица, защото аз и малкият персонал в лицето на Кърт Банкс и Дейвид Джафи бяха изтощени от справянето с 24-часовата логистика и необходимостта да удържат ескалиращия тормоз от страна на надзирателите.

В ретроспекция: вярвам, че основната причина да не прекратя изследването по-рано, когато то започна да излиза от контрол, беше резултат от конфликта, създаден у мен от двойните ми роли на главен изследовател и следователно пазител на изследователската етика на експеримента, и на директор на затвора, нетърпелив да поддържа на всяка цена интегритета и стабилността на своя затвор. Бих искал да вярвам, че ако някой друг беше играл ролята на директор на затвора, щял да види светлината и щях по-скоро да надуя свирката. Сега осъзнавам, че трябваше да има човек с власт над моята, някой, който да отговаря за надзора на експеримента.

Въпреки това се чувствам отговорен за създаването на институция, която даде разрешение за появата на такъв тормоз в контекста на „психологията на лишаването от свобода“. Експериментът успя прекалено добре в създаването на някои от най-лошите неща в реалните затвори, но резултатите се получиха за сметка на човешко страдание. Съжалявам за това и до днес не преставам да се извинявам за приноса си към тази безчовечност.

[1] S. Milgram, Obedience to Authority (New York: Harper & Row, 1974). ↑

[2] D. Baumrind, „Some Thoughts on Ethics of Research: After Reading Milgram’s «Behavioral Study of Obedience»“, American Psychologist 19 (1964): 421–423. ↑

Релативна етика

Повечето изследвания следват модел на утилитарна етика. Когато етичен принцип признава условни приложения, неговият стандарт е относителен и трябва да се преценява по прагматични критерии, претеглени според утилитарни принципи. Очевидно такъв модел ръководеше това изследване, както и по-голямата част от експериментирането в психологията. Какви елементи обаче се обмислят в уравнението на цената/ ползите? Как би трябвало да се мерят пропорционално загубите и печалбите? Кой трябва да отсъжда дали печалбите компенсират загубите? Това са някои от въпросите, пред които трябва да се изправим, ако позицията на релативната етика изобщо се смята за етична.

Някои решения се разрешават на базата на традиционната мъдрост, т.е. настоящото състояние на релевантните познания, прецедентите в подобни случаи, социалния консенсус, ценностите и чувствителността на отделния изследовател и нивото на съвестност, преобладаващо в даденото общество в конкретния момент. Изследователските институции, финансиращите агенции и правителствата също установяват строги насоки за и ограничения върху всички немедицински изследвания с хора.

В ядрото на етичната дилема за социалните учени е въпросът: може ли даден изследовател да създаде баланс между това, което той вярва, че е необходимо за провеждането на социално и теоретично полезно изследване, и онова, което се смята за необходимо за благополучието и достойнството на изследваните лица? Тъй като обслужващите Аза уклони на изследователите може да ги тикат по-близо до първото, отколкото до второто, външни рецензенти, особено рецензенти на грантове и институционални рецензиращи бордове (IRB), трябва да служат като омбудсмани на относително безпомощните изследвани лица. Същевременно тези външни рецензенти трябва да действат и в интерес на „науката“ и „обществото“ в определянето дали и в каква степен някои видове измама, емоционална възбуда или други неприятни състояния могат да се позволят в даден експеримент. Те действат въз основа на допускането, че всякакво отрицателно въздействие на подобни процедури е преходно и не е вероятно да се пренесе отвъд границите на експеримента. Нека разгледаме сега как тези конкуриращи се интереси бяха обслужени в СЗЕ.

От релативистичната страна на етичния аргумент човек може да спори, че СЗЕ не е бил неетичен заради следното: беше консултиран юрисконсултът на Станфордския университет, той формулира заявление за „информирано съгласие“ и ни посочи изискванията на трудовото право, безопасността и застраховането, на които трябва да отговорим, за да бъде одобрен експериментът. Заявлението за „информирано съгласие“, подписано от всеки участник, конкретизираше, че по време на експеримента ще има нахлуване в личния им живот; затворниците ще имат само минимално адекватен начин на хранене, ще загубят някои от гражданските си права и ще бъдат обект на тормоз. От всички тях се очакваше да изпълнят двуседмичните си договори в максималната възможна за тях степен. Отделът по студентско здраве беше уведомен за нашето изследване и бяхме се уговорили предварително за всички медицински грижи, от които нашите изследвани лица може да се нуждаят. Беше официално потърсено и получено писмено одобрение от агенцията, спонсорираща изследването — Клона за групова ефективност на Офиса за военноморски изследвания (ONR), катедрата по Психология на Станфордския университет и Институционалния рецензиращ борд на Станфорд (IRB)[1].

Настрана от това, че изследваните лица бяха арестувани от полицията, участниците не бяха заблуждавани. Нещо повече: моят персонал и аз многократно напомняхме на надзирателите да не тормозят физически затворниците индивидуално или колективно. Същевременно не разширихме заповедта, за да ограничим психичния тормоз.

Друг фактор, който усложнява оценяването на етиката на това изследване, е, че нашият затвор беше отворен за инспекция от външни лица, които би трябвало да защитят правата на изследваните лица. Представете си, че бяхте затворник, който страда в тази среда. Ако бяхте затворник в нашия затвор, кой бихте искали да бъде ваш поддръжник? Кой можеше да натисне бутона „Изход“ за вас, ако не можете да го натиснете сами? Щеше ли това да е католическият свещеник/ затворническият капелан, когато ви вижда, че плачете? Никакъв шанс. Ами майка ви и баща ви, приятелите, семейството? Нямаше ли те да се намесят, след като забележат, че състоянието ви се влошава? Никой не го направи. Може би помощта щеше да дойде от един от многото професионални психолози, докторанти, секретарки или персонал на катедрата по Психология, някои от които наблюдаваха видеозаписите на живо на части от изследването по време на изслушванията на Комисията на предсрочно освобождаване или говореха с участниците по време на интервютата, или когато те бяха в склада по време на фиаското с „нападението“. Никаква помощ за вас от тези източници.

Както отбелязах, всеки от тези странични наблюдатели започна да играе пасивна роля. Всички те приеха моето формулиране на ситуацията, което ги заслепи за реалната картина. Освен това те интелектуализираха, защото симулацията изглеждаше реална или заради реализма на ролевата игра, или защото се фокусираха единствено върху дреболиите на експерименталния план. Нещо повече: страничните наблюдатели не виждаха по-тежкия тормоз, който се разгръщаше, нито пък изследваните лица бяха готови да го разкрият изцяло пред аутсайдерите — дори близките приятели и семействата им. Те бяха мотивирани вероятно от неловкост, гордост или чувство за „мъжественост“. Толкова много хора дойдоха и гледаха, но не видяха и просто си тръгнаха.

И накрая: това, което направихме както трябва, беше да се ангажираме в обширен разбор — не само трите часа след експеримента, но и няколко пъти след това, когато повечето от изследваните лица се върнаха за преглед на видеозаписите и за да изгледат презентация за изследването. Поддържах контакт с повечето от изследваните лица в продължение на няколко години след приключването на експеримента, изпращах им копия от статии, моите показания пред Конгреса, изрезки от вестници и уведомления за предстоящи телевизионни предавания, посветени на СЗЕ. През годините около половин дузина от изследваните лица се присъединиха към мен за участие в някои от тези национални предавания. Продължавам да поддържам контакт с няколко от тях повече от три десетилетия след края на експеримента.

Важното по отношение на тези сесии за обширни разбори беше, че те дадоха на участниците възможност открито да изразят силните си чувства и да спечелят ново разбиране на себе си и на необичайното си поведение в нова, чужда среда. Нашият метод беше форма на „процес на разбор“[2], в който показахме, че някои ефекти и убеждения, развити в експеримента, могат да траят отвъд границите му. Обяснихме причините, поради които това не би трябвало да стане в този специален случай. Подчертах, че това, което те бяха направили, е диагностично за отрицателната природа на затворническата ситуация, която бяхме създали за тях, а не е диагностично за тяхната личност. Напомних им, че те са били внимателно подбрани именно защото са нормални и здрави, и че са били разпределени по случаен начин в една от двете роли. Те не са привнесли никаква патология на това място; по-скоро мястото е предизвикало патология от най-различен вид у тях. Освен това ги информирах, че техните връстници по всяка вероятност биха направили почти всичко, което всеки затворник е сторил и което е унизително или разстроено. Същото важеше за повечето от надзирателите, които на моменти тормозеха затворниците. Те се държаха по този начин в ролята си точно така, както го правеха и колегите им от другите смени.

Освен това се опитах да превърна тези сесии в урок по „нравствено възпитание“, като обсъждам експлицитно моралните конфликти, пред които сме изправени в цялото изследване. Теоретик пионер в изучаването на нравственото развитие, Лари Колбърг настоява, че такива дискусии в контекста на нравствен конфликт са основният и може би единствен начин да се повиши равнището на нравственото развитие на човека[3].

Спомнете си, че данните от списъците с прилагателни за настроението показаха, че както затворниците, така и надзирателите се върнаха към по-балансирано емоционално състояние след сесията с интервютата, за да достигнат до нива, сравними с емоционалното им състояние в началото на изследването. Относително кратката продължителност на отрицателното въздействие на интензивните преживявания на участниците може да се припише на три фактора. Първо, тези младежи имаха здрава психична и личностна основа, за да се оттласнат обратно след края на изследването. Второ, преживяването беше уникално и ограничено в този времеви период, тази среда, костюми и сценарий — всичко това можеше да бъде оставено зад гърба като пакет, озаглавен „приключението СЗЕ“ и да не се активира наново в бъдеще. Трето, нашите детайлно интервюиране и разбор освободиха надзирателите и затворниците от отговорност за това, че са се държали лошо, и идентифицираха характеристиките на ситуацията, които са им повлияли.

[1] Вж. копие от одобрението на Комисията за преглед на изследванията с хора на адрес www.prisonexp.org в рубриката „Връзки“. ↑

[2] Вж. L. Ross, M. R. Lepper, and М. Hubbard, „Perseverance in Self-Perception and Social Perception: Biased Attributional Processes in the Debriefing Paradigm“, Journal of Personality and Social Psychology 32 (1975): 880–892. ↑

[3] L. Kohlberg, The Philosophy of Moral Development (New York: Harper & Row, 1981). ↑

Положителни последици за участниците

В традиционните описания на релативната етика на изследванията, за да бъде санкционирано едно изследване, ползата от него за науката, медицината и/ или обществото трябва да надделява над „цената“ за участниците. Макар че такова съотношение на ползите/ цената изглежда уместно, сега искам да оспоря този метод на обяснение. „Цената“ за участниците („изследваните лица“ по времето на СЗЕ) беше реална, незабавна и често осезаема. Обратното: каквито и ползи да се очакваха, когато изследването беше планирано и след това получи одобрение, те бяха просто вероятни и далечни, а можеше и никога да не се реализират. Много обещаващи изследвания не дават съществени резултати и дори не се публикуват и не се разпространяват сред научната общност. Дори значими публикувани резултати може да не се превеждат в практическа полза, а практическото им приложение е възможно да се окаже неосъществимо или непрактично, когато се съпостави с нивото на социалната полза. От друга страна, някои базисни изследвания, които нямат очевидно приложение, когато първоначално са замислени, се оказва, че водят до важни приложения. Например базисните изследвания върху обуславянето на автономната нервна система са довели директно до използването на биологичната обратна връзка като терапевтично помощно средство в здравеопазването[1]. И още нещо: повечето изследователи не са демонстрирали особен интерес или способност в приложението на техните резултати за „социално инженерство“ в сферата наличните и социалните проблеми. Взети заедно, тези критики казват, че страната на възвишената „полза“ от изследванията в етичното уравнение е възможно да не може да се реализира нито по принцип, нито на практика, докато частта с болката остава както нетна, така и брутна загуба за участниците и за обществото.

Освен това в подобно етично уравнение липсва загриженост за нетната печалба за участниците. Те имат ли някаква полза от това, че са участвали в даден изследователски проект? Например тяхното заплащане компенсирали дистреса, който изпитват от участието си в медицински изследвания, оценяващи аспекти на болката? Хората ценят ли познанието, което натрупват като участници в изследвания? Научават ли нещо специално за себе си от опита в изследването? Адекватният, детайлен разбор накрая е от съществено значение за реализиране на тази вторична цел на изследванията, в които участват хора. (Пример как това може да се постигне в един от моите експерименти върху предизвиканата психопатология вж. в бележките[2].) Такива ползи обаче не могат да се допускат или да се надяваме на тях; те трябва да се демонстрират емпирично като мерки за резултата от всяко изследване, провеждано с предварителното съзнание за неговата „съмнителна етика“. Освен това от повечето съображения за изследователската етика отсъства задължението на изследователите да се ангажират в специален вид социален активизъм, който прави изследванията им полезни за тяхната област на познанието и за усъвършенстването на обществото им.

[1] Вж. изследванията на Нийл Милър върху биологичната обратна връзка и автономното обуславяне, и неговите примери как базисните изследвания могат да донесат приложни дивиденти: N. Е. Miller, „The Value of Behavioral Research on Animals“, American Psychologists (1985): 423-440; и N. Е. Miller, „Introducing and Teaching Much-Needed Understanding of the Scientific Process“, American Psychologist 47 (1992): 848–850. ↑

[2] P. G. Zimbardo, „Discontinuity Theory: Cognitive and Social Searches for Rationality and Normality — May Lead to Madness“, in Advances in Experimental Social Psychology, vol. 31, ed. M. Zanna (San Diego: Academic Press, 1999), с. 345–486. ↑

Неочаквани лични ползи за участниците и персонала на СЗЕ

От това изследване се оформиха няколко неочаквано положителни ефекта, които имаха трайно въздействие върху някои от участниците и персонала. По принцип повечето от участниците посочиха в последните си проследяващи оценки (предадени от къщи в различни моменти във времето след изследването), че това е било ценно учебно преживяване за тях самите. Тези позитиви способстват до известна степен да балансират очевидните негативи на затворническия опит, като отбелязваме, че никой от участниците не би изразил готовност отново да участва в подобен експеримент. Нека изследваме някои от положителните вторични трудове от СЗЕ, взети от техните оценки.

Дъг, затворник 8612, водач на затворническия бунт, беше първият затворник, който преживя крайна стресова реакция. Тя ни принуди да го освободим само след 36 часа. Преживяването беше истински разстройващо за него, както той каза по време на интервю, докато се заснемаше нашият документален филм Quiet Rage: The Stanford Prison Experiment („Тиха ярост: Станфордският затворнически експеримент“): „Като преживяване беше уникално, никога не съм крещял толкова силно през живота си; никога не съм бил толкова разстроен през живота си. Това беше преживяване на загуба на контрола — както върху ситуацията, така и върху чувствата ми. Може би винаги съм имал трудности със загубата на контрола. Исках да разбера себе си, затова отидох в психологията [след СЗЕ], ще вляза в психологията и ще науча какво мотивира човека, така че да не се страхувам от неизвестното“.[1]

В проследяващото оценяване, което той попълни пет години след края на изследването, Дъг разкри, че е започнал да симулира краен дистрес, за да бъде освободен, но след това ролята го е завладяла. „Хрумна ми, че единственият начин, по който мога да се махна от експеримента, е да го играя болен, първо соматично. Когато това не свърши работа, разигравах умствена умора. Енергията, която беше необходима, за да попадна в това пространство обаче, и просто фактът, че можех да бъда толкова разстроен, ме разстроиха.“ Колко са го разстроили? Той съобщи, че неговата приятелка му казала, че той бил толкова разстроен и нервен, че говорил за експеримента непрекъснато в продължение на два месеца след това.

Дъг продължи обучението си в докторантска програма по клинична психология отчасти за да научи как да упражнява по-голям контрол върху емоциите и поведението си. Написа дисертация върху срама (на неговия затворнически статус) и вината (на статуса надзирател), завърши стажа си в затвора Сан Куентин, а не в обичайната медицинска/ клинична среда и е юридически психолог в системата на затворите на Сан Франсиско и Калифорния от повече от 20 години. Неговият трогателен разказ ни даде заглавието на документалния филм — Quiet Rage („Тиха ярост“), тъй като той говореше за садистичния импулс на надзирателите, от който човек трябва да се пази, защото винаги присъства в ситуации на диференциална власт — готов да се разлее, да експлодира като вид „тиха ярост“. Част от кариерата на Дъг се фокусира върху подпомагането на затворниците да поддържат чувство на лично достойнство независимо от средата и да подпомага надзирателите и затворниците да съществуват съвместно по-мирно. Това е случай на първоначален силно отрицателен ефект на СЗЕ, който се трансформира в инсайт, оказал трайно въздействие за отделен човек и за обществото. Един и същ изследователски проект носи много болка и голяма печалба.

Надзирател Хелман, суровият „Джон Уейн“, надзирателят мачо, е представян във всички телевизионни предавания на изследването заради неговата доминираща роля и „креативно злите“ задачи и игри, които той измисляше за затворниците. Наскоро се срещнахме на лекция, която изнасях, и той ми довери, че за разлика от 15-те минути слава на Анди Уорхол, които всеки получава веднъж в живота, Станфордският затворнически експеримент му осигурил „петнадесет минути позор — завинаги“. В отговор на моята молба да помисли дали неговото участие може да е имало някакви положителни последици върху живота му, той ми изпрати тази бележка:

Десетилетията носене на багажа на живота омекотиха арогантния и нечувствителен тийнейджър, който бях през 1971 г. Ако някой ми беше казал, че моите действия са навредили на някого от затворниците, отговорът ми щеше да бъде „те са слабаци и женчовци“. Споменът за това, колко дълбоко потънах в ролята, че да съм сляп за страданието на другите, ми служи и днес като предупредителна приказка и мисля внимателно как се отнасят към хората. В действителност някои може да ме възприемат като прекалено чувствителен за моята роля като собственик на бизнес, тъй като понякога се двоумя да вземам решения, например за уволнението на зле представящи се служители от страх, че това ще създаде трудности за тях.[2]

Клейх Хейни продължи обучението си и се дипломира от Юридическото висше училище на Станфорд със степен J. D. (доктор по право), а също и с Ph. D. (доктор по философия) от нашата катедра по психология. Той е преподавател в Университета на Калифорния в Санта Круз, където води популярни курсове по психология и право, и по психология на институциите. Крейг стана един от водещите консултанти в страната по условията в затворите и един от малцината психолози-експерти, работещи с адвокати, представляващи затворнически колективни дела в САЩ. Писал е много и блестящо за много и различни аспекти на престъпността, наказанието, екзекуцията и затворите. Сътрудничили сме си в редица статии за професионални списания, книги и търговски списания[3]. Неговото изявление за влиянието, което СЗЕ е имал върху него, ясно показва стойността на този експеримент:

За мен Станфордският затворнически експеримент беше формиращо и променящо кариерата преживяване. Току-що бях завършил втората си година като докторант по психология в Станфорд, когато Фил Зимбардо, Къртис Банкс и аз започнахме да планираме това изследване. Моите интереси към приложението на социалната психология към въпросите на престъплението и наказанието току-що бяха започнали да изкристализират с помощта и подкрепата на Фил Зимбардо. […] Скоро след като завърших работата си върху СЗЕ, започнах да изучавам действителни затвори и в крайна сметка се фокусирах и върху социалните истории, които са помогнали за оформянето на живота на хората, затворени в тях. Никога не загубих от поглед обаче перспективата към институциите, която бях постигнал от наблюдаването и оценяването на резултатите от 6 кратки дни в нашия симулиран затвор[4].

Кристина Мазлак, героинята на СЗЕ, днес е преподавател по психология в Университета на Калифорния в Бъркли, вицепрезидент по бакалавърската степен на обучение, декан на хуманитаристиката и науките, и Изявен професор на годината на фондация „Карнеги“. Нейният кратък, но въздействащ опит в СЗЕ също имаше положителен ефект върху кариерните й решения, както каза тя в своя ретроспективен разказ[5]:

За мен важното наследство от затворническия експеримент е това, което научих от личния си опит и как той ми помогна и оформи собствените ми следващи професионални приноси към психологията. Това, което научих най-директно, беше психологията на дехуманизацията — как по същество добри хора могат да започнат да възприемат и да се отнасят към другите по толкова лош начин; колко лесно е хората да се отнасят към другите, които разчитат на тяхната помощ или добра воля, като нещо по-нисше, като животни, по-долни, недостойни за уважение или равенство. Този опит със СЗЕ ме накара да започна пионерски изследвания върху „прегарянето“ — психичните опасности от емоционално трудната работа в областта на човешките услуги, която може да кара първоначално отдадени и грижовни хора да дехуманизират и да се отнасят зле точно с хората, които би трябвало да обслужват. Моите изследвания се опитват да изяснят причините и последиците от „прегарянето“ в различни видове трудова среда; те се опитват и да прилагат резултатите за намиране на практически решения. Насърчавам и анализа и промяната на ситуационните детерминанти на „прегарянето“, вместо да се фокусирам върху отделната личност на представителите на помагащите професии. Така собствената ми история в Станфордския затворнически експеримент не е просто в ролята ми за прекратяването на изследването по-рано, отколкото беше планирано, а в ролята ми в поставянето на началото на нова изследователска програма, която е вдъхновена от личния ми опит в това уникално изследване[6].

Фил Зимбардо. Ето ме и мен. (Вж. бележките за статуса на Кърт Банкс и Дейвид Джафи[7].) Седмицата на СЗЕ промени живота ми в много отношения — както професионално, така и лично. Резултатите, които могат да се проследят до неочакваните положителни последици, породени от този експеримент, бяха огромни. Изследователската ми дейност беше повлияна, както и моят преподавателски и личен живот; аз станах агент на социалната промяна в името на подобряването на условията в затворите и изясняването на други форми на институционална злоупотреба с властта.

Моят изследователски фокус през следващите три десетилетия беше стимулиран от различни идеи, които извлякох от тази симулация на затвор. Те ме накараха да изучавам срамежливостта, времевата перспектива и нормалната основа на лудостта. След като очертая връзките между този затворнически експеримент и новите изследвания върху срамежливостта и терапията на силно срамежливи хора, ще разкрия малко повече детайли за начина, по който експериментът способства и за промяната на личния ми живот.

[1] Детайли за видеозаписа The Quiet Rage: Ф. Дж. Зимбардо (автор и продуцент) и К. Мюзен (съавтор и съпродуцент), Quiet Rage: The Stanford Prison Experiment (video) (Stanford, CA: Stanford Instructional Television Network, 1989). ↑

[2] Личен разговор по имейл, 5 юни 2005 г. ↑

[3] P. G. Zimbardo, C. Maslach, and C. Haney, „Reflections on the Stanford Prison Experiment: Genesis, Transformations, Consequences“, in Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, ed. T. Blass (Mahwah, NJ: Erlbaum, 1999), quote с. 221,225. ↑

[4] пак там, с. 220. ↑

[5] C. Haney, „Psychology and Legal Change: The Impact of a Decade“, Law and Human Behavior 17 (1993): 371-398; C. Haney, „Infamous Punishment: The Psychological Effects of Isolation“, National Prison Project Journal 8 (1993): 3-21; C. Haney, „The Social Context of Capital Murder: Social Histories and the Logic of Capital Mitigation“, Santa Clara Law Review 35 (1995): 547-609; C. Haney, Reforming Punishment: Psychological Limits to the Pain of Imprisonment (Washington, DC: American Psychological Association, 2006); C. Haney and P. G. Zimbardo, „The Past and Future of D. S. Prison Policy: Twenty-five Years After the Stanford Prison Experiment“, American Psychologist 53 (1998): 709–727. ↑

[6] P. G. Zimbardo, C. Maslach, and C. Haney, „Reflections on the Stanford Prison Experiment: Genesis, Transformations, Consequences“, in Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, ed. T. Blass (Mahwah, NJ: Erlbaum, 1999), quote с. 221,225. ↑

[7] пак там, с. 220. ↑

Срамежливостта като самоналожен затвор

Кой друг затвор е толкова тъмен като собственото сърце! Кой тъмничар е толкова безжалостен като собственото Аз?

Натаниъл Хоторн

В нашия затвор в мазето затворниците се отказаха от основните си свободи в отговор на принудителния контрол на надзирателите. Същевременно в реалния живот извън лабораторията много хора доброволно се отказват от своята свобода на словото, на действието и на сдружаването, без външни надзиратели, които да ги принуждават. Те са интернализирали взискателния надзирател в своя Аз-образ; надзирателят, който ограничава техните възможности за спонтанност, свобода и радост от живота. Парадоксално, същите тези хора са интернализирали образа на пасивен затворник, който с нежелание се поддава на самоналожените ограничения върху всички техни действия. Всякакви действия, които насочват вниманието към човека, го заплашват с потенциалното му унижаване, срам и социално отхвърляне, и следователно трябва да се избягват. В отговор на този вътрешен пазач самозатворилият се човек се оттегля от живота, затваря се в черупката си и избира безопасността на мълчаливия затвор на срамежливостта.

Разработването на тази метафора от СЗЕ ме накара да мисля за срамежливостта като социална фобия, която разкъсва връзките на човешката свързаност, като прави другите заплашителни, а не подканващи. Една година след като затворническият експеримент приключи, започнах голяма изследователска инициатива — Станфордския проект върху срамежливостта, за да изследвам причините, корелатите и последиците от срамежливостта у хората в зряла възраст и при юношите. Нашата работа беше първото системно изследване на срамежливостта в зряла възраст; след като научихме достатъчно, продължихме с разработването на програма за терапевтиране на срамежливостта в уникалната Клиника за срамежливост (Shyness Clinic, 1977). Тя действа непрекъснато през цялото това време в общността на Пало Алто и се ръководи от д-р Лин Хендерсън, а сега е част от Тихоокеанското докторантско училище по психология. Основната ми цел в терапията и превенцията на срамежливостта е да разработя средства за оказване на помощ на срамежливите хора да се освободят от своите самоналожени, мълчаливи затвори. Правя го отчасти чрез писането на популярни книги за общата аудитория за начина за справяне със срамежливостта при възрастни и деца[1]. Тези дейности са контрапункт на лишаването от свобода, на което подложих изследваните лица в СЗЕ.

[1] C. Maslach, „Burned-out“, Human Behavior, September 1976, с. 16-22; C. Maslach, Burnout: The Cost of Caring (Englewood Cliffs, NJ: Prentice-Hall, 1982); C. Maslach, S. E. Jackson, and M. P. Leiter, The Maslach Burnout Inventory, (3rd ed.) (Palo Alto, СА: Consulting Psychologists Press, 1996); C. Maslach, and M. P. Leiter, The Truth About Burnout (San Francisco: Jossey-Bass, 1997). ↑

Лудостта в нормалните хора

Знаеш ли [попитал Зигмунд Фройд Шерлок Холмс] ти успя да вземеш моите методи — наблюдение и умозаключения — и да ги приложиш към вътрешността на главата на човека.

Никълъс Майър, „The Seven Percent Solution“

Един от най-драматичните резултати от СЗЕ беше начинът, по който много здрави, нормални млади мъже започнаха да се държат патологично за кратко време. Тъй като нашите процедури за подбор изключваха предварително съществуващи, т.нар. преморбидни диспозиции като каузални фактори, исках да разбера процесите, чрез които психопатологичните симптоми се развиват у обикновени хора. Освен че ме стимулираха да изучавам срамежливостта и времевата перспектива, моите преживявания в СЗЕ ме стимулираха и за нова линия на теоретизиране и експериментални изследвания върху начина, по който нормалните хора за пръв път започват „да полудяват“.

Повечето от това, което е известно за анормалното функциониране, идва от ретроспективни анализи, които се опитват да открият кои фактори може да са причинили настоящото психично разстройство у даден човек — до голяма степен като стратегиите на Шерлок Холмс за дедуктивни разсъждения от ефектите обратно към причините. Вместо това аз се опитах да разработя модел, който се фокусира върху процесите, включени в развитието на симптоми на психично разстройство, например фобия и параноя. Хората са мотивирани да генерират обяснения, когато смятат, че някакво очакване за тяхното функциониране е нарушено. Опитват се да осмислят какво се е объркало, когато се провалят в академични, социални, бизнес, спортни или сексуални ситуации — в зависимост от това, колко важно е такова несъответствие за техния интегритет. Процесът на рационално търсене на смисъл е изкривен от когнитивни уклони, които фокусират вниманието върху класове обяснения, които не са подходящи в актуалния анализ. Прекалената употреба на обяснения, които се фокусират върху „хората“ като причини за собствените реакции, може да предубеждава търсенето на смисъл към развитието на симптоми, характерни за параноидното мислене. По същия начин обясненията, фокусирани върху „средата“ като причина за собствените реакции, може да предубеждава това търсене към развитието на симптоми, типични за фобийното мислене.

Този нов модел на когнитивните и социалните основи на „лудостта“ у нормални, здрави хора е валидиран в нашите контролирани лабораторни експерименти. Ние установихме например, че патологични симптоми може да се открият в до една трета от нормалните изследвани лица в рационалния процес на техните опити да осмислят необяснените източници на физиологична възбуда[1]. Освен това демонстрирахме, че студенти с нормален слух, които са накарани да преживеят частична временна глухота чрез хипнотична сугестия, скоро започват да мислят и да действат параноично, вярвайки, че другите са враждебни към тях. Следователно неидентифицираното нарушение на слуха на възрастните може да е допринасящ фактор за развитието на параноидни разстройства и това може да се предотвратява или лекува със слухови апарати, а не с психотерапия или институционализация.

Аргументирал съм се, че семената на лудостта могат да се посеят в задния двор на всеки и ще растат в отговор на преходни психологически сътресения в хода на живота и обикновените преживявания. Превключването от рестриктивен медицински модел на медицински разстройства към модел на общественото здраве насърчава търсенето на ситуационни вектори, които играят роля в индивидуалните и обществените разстройства, а не ограничава търсенето до главата на дистресирания човек. Ние сме в по-добра позиция да предотвратяваме, както и да лекуваме лудостта и психопатологията, когато привлечем фундаменталните познания за когнитивните, социалните и културните процеси за по-пълното разбиране на механизмите, които участват в трансформирането на нормалното в дисфункционално поведение.

[1] Къртис Банкс продължи напред към забележителна кариера в Академията, защитавайки своята докторска дисертация в Станфорд само за три години; той стана първият чернокож американец, който е щатен професор в катедрата по психология на Принстънския университет. След това се премести, за да преподава в университета „Хауард“ и освен това осигуряваше ценни услуги в Службата за образователно тестиране и като редактор основател на Journal of Black Psychology. За съжаление, той умря твърде рано през 1998 г. от рак. Дейвид Джафи по същия начин продължи след СЗЕ към забележителна кариера в медицината и сега е директор на отделението по спешна медицина в Детската болница на Сейнт Луис и доцент по педиатрия във Вашингтонския университет, Сейнт Луис, Мисури. ↑

Преподаване чрез намаляване на властта

Осъзнаването на лекотата, с която станах доминиращата властова фигура в СЗЕ, ме накара да преструктурирам преподавателските си методи, за да дам на студентите повече власт и да огранича ролята на преподавателя до неговите експертни познания в областта му, а не социален контрол. Въведох периоди на „открития микрофон“ в началото на часовете, когато студентите в големи курсове могат да критикуват всичко по отношение на лекционния курс или да се изказват лично за него. Това еволюира в онлайн бюлетини, в които студентите бяха насърчавани да говорят открито за положителните и отрицателните аспекти на курса всеки ден през семестъра. Освен това намалих конкуренцията за най-високите оценки между студентите, като не оценявах по крива, а вместо това разработих абсолютни стандарти, които произтичаха от критериите за овладяването на материала от всеки студент, полагането на тестове с партньор в ученето и дори пълното елиминиране на оценяването в някои курсове[1].

[1] P. G. Zimbardo, „The Stanford Shyness Project“, in Shyness: Perspectives on Research and Treatment, ed. W. H. Jones, J. M. Cheek, and S. R. Briggs, (New York: Plenum Press, 1986), с. 17-25; P. G. Zimbardo, Shyness: What It Is, What to Do About It (Reading, MA: Addison-Wesley, 1977); P. G. Zimbardo and S. Radi, The Shy Child (New York: McGraw-Hill, 1986); P. G. Zimbardo, P. Pilkonis, and R. Norwood, „The Silent Prison of Shyness“, Psychology Today. May 1975, с. 69–70,72; L. Henderson and P. G. Zimbardo, „Shyness as a Clinical Condition: The Stanford Model“, In International Handbook of Social Anxiety, L. Alden and R. Crozier (eds.) (Sussex, UK: John Wiley & Sons), с. 431–437. ↑

Личното влияние на СЗЕ

В годината след края на СЗЕ (10 август 1972 г.) се ожених за Кристина Мазлак в Станфордската мемориална църква, където подновихме оброка си на 25-ата годишнина от брака ни в присъствието на нашите деца. Тази героиня има фундаментално влияние по най-добрия въобразим начин върху всичко, което правя. В тази връзка успях да спася още един къс от рая от ада на онова затворническо преживяване.

Друго лично въздействие, което малкото едноседмично изследване ми оказа, беше, че станах защитник на социалната промяна въз основа на емпирични изследователски доказателства в подпомагането на реформата на затворите и в моите целенасочени усилия да максимизирам обсега на съществените послания на СЗЕ. Нека ги прегледаме в известни детайли.

Максимизиране на печалбата: разпространение на социалното евангелие

Макар че СЗЕ промени живота ми в много отношения, една от най-резките промени се появи в резултат на поканата да говоря през подкомисия на американската Камара на представителите: внезапно се бях трансформирал от академичен изследовател в защитник на социалната промяна. В изслушванията пред подкомисията за реформата на затворите през октомври 1971 г. нейните членове искаха не само анализ, но и препоръки за реформа. В моето изявление в Congressional Record ясно защитих намесата на Конгреса в структурата на затворите, за да се въведат подобрения в състоянието на затворниците, както и за персонала на затворите[1].

Застъпничеството ми до голяма степен прие формата на повишаване на съзнанието за необходимостта да се сложи край на „социалния експеримент“ на затворите, защото — както се демонстрира от високия процент рецидивизъм — той се провали. Трябва да открием причината за това чрез по-пълни системни анализи и да предложим алтернативни решения на лишаването от свобода. Освен това трябва да се преборим със съпротивата срещу смислената реформа на затворите. Второто ми свидетелстване през подкомисия на Конгреса, което се фокусираше върху задържането на непълнолетни (септември 1973 г.), ме придвижи още по-напред в превръщането ми на социален защитник. Очертах 19 отделни препоръки за подобрено отношение към задържаните непълнолетни лица[2]. Бях доволен да науча, че е приет нов федерален закон, който отчасти беше стимулиран от моите показания. Сенатор Бърч Бей, който оглавяваше това разследване, способства за въвеждането в закон на правилото, че за да се предотврати малтретирането им, непълнолетните, които са задържани преди съдебния процес, не бива да се настаняват заедно с възрастни във федералните затвори. СЗЕ се отнасяше за малтретирането на непълнолетни при задържането им преди съдебния процес. (Разбира се, ние объркахме нещата, като въведохме изслушвания за предсрочно освобождаване, което в реалния живот няма да се случи, докато човекът не е съден и осъден.)

Едно мощно правно въздействие на СЗЕ за мен произтече от участието ми във федералния съдебен процес Spain et al v. Procunier et al. (Спейн и други срещу Прокюниър и други) (1973). Затворниците от „Шесторката на Сан Куентин“ бяха изолирани в строг тъмничен затвор за повече от три години заради предполагаемото им участие в убийството на надзиратели и затворници-информатори по време на опит за бягство на Джордж Джексън на 21 август 1971 г. Като експертен свидетел обиколих територията на центъра с максимална сигурност на Сан Куентин и интервюирах всеки от шестимата затворници по няколко пъти. Подготвеното ми изявление и двата дни свидетелски показания по време на съдебния процес завършиха с мнението, че това недоброволно, продължително, безкрайно лишаване от свобода в тъмница при дехуманизиращи условия представлява „жестоко и необичайно наказание“ и затова трябва да бъде променено. Съдът достигна до сходно заключение. Освен това през цялото време на процеса изпълнявах ролята на психологически консултант на екипа от адвокати на ищците.

Тези и други дейности, в които съм се ангажирал след СЗЕ, бяха предприети с чувството за етична мисия. За да балансирам уравнението на релативната етика, чувствах, че е необходимо да компенсирам болката, преживяна от нашите изследвани лица в СЗЕ, като максимизирам печалбата от това изследване за науката и за обществото. Ранните ми усилия са обобщени в глава от книга, написана през 1983 г.: „Transforming Experimental Research into Advocacy for Social Change“ („Трансформиране на експерименталните изследвания в застъпничество за социална промяна“).[3]

[1] P. G. Zimbardo, „The Power and Pathology of Imprisonment“, Congressional Record, serial no. 15, October 25,1971, Hearings Before Subcommittee No. 3 of the Committee on the Judiciary, House of Representatives, Ninety-Second Congress, First Session on Corrections, Part II, Prisons, Prison Reform and Prisoners Rights: California (Washington, DC: U. S. Government Printing Office, 1971). ↑

[2] P. G. Zimbardo, „The Detention and Jailing of Juveniles“, (Hearings Before U. S. Senate Committee on the Judiciary Subcommittee to Investigate Juvenile Delinquency, September 10, 11, and 17, 1973) (Washington, DC: U. S. Government Printing Office, 1974), с. 141–161. ↑

[3] P. G. Zimbardo, „Transforming Experimental Research into Advocacy for Social Change“, in Applications of Social Psychology, eds. M. Deutsch and H. A. Hornstein (Hillsdale, NJ: Erlbaum, 1983). ↑

Силата на медиите и зрителните образи

Тъй като СЗЕ беше такова зрително преживяване, използвахме неговите образи, за да разпространяваме посланието за властта на ситуацията. Първо, създадох презентация от 80 образа, които бяха синхронизирани с моя аудиозаписан разказ с помощта на Грегъри Уайт през 1972 г.; тя беше разпространявана предимно сред университетски преподаватели като допълнителен материал за лекциите им. Появата на видеотехниката ни помогна да прехвърлим тези образи и да включим в презентацията както архивни кадри от изследването, така и нови кадри, интервюта и моя записан на видео разказ. Този проект беше разработен с екип от студенти в Станфорд, оглавяван от Кен Мюзен — режисьора на Quiet Rage: The Stanford Prison Experiment („Тиха ярост: Станфордският затворнически експеримент“ 1985). Наскоро тя беше осъвременена в дивиди формат с помощта на Скот Пайъс през 2004 г. Тази 50-минутна презентация гарантира най-добро качество и достъпност в целия свят.

Повторения и разширения

Приближаваме се към края на нашето изследване на Станфордския затворнически експеримент като социално явление с кратък обзор на начините, по които неговите резултати са били повтаряни или възпроизвеждани, и са били разширявани в различни области. Отвъд неговата полза в рамките на социалните науки, СЗЕ е мигрирал и в други области: в обществената арена на телевизионните програми, комерсиалните филми и дори художествени продукции. Основните му резултати за лекотата, с която добрите хора могат да бъдат трансформирани в извършители на зло, ако институционалната власт не се ограничи, е довела до някои социални и военни приложения, целящи да предотвратяват такива резултати.

Тъй като за нас е важно да се придвижим към обсъждането на целия спектър от психологически изследвания, които валидират и разширяват условията на СЗЕ, на този етап е достатъчно просто да се очертаят тези повторения и разширения. По-пълно представяне на материала с детайлни коментари и препратки може да намерите на адрес: www.luciferefFect.com.

Солидно повторение в друга култура

Екип от изследователи от Университета на Ню Саут Уелс, Австралия, разшири СЗЕ, като въведе едно условие, подобно на нашето, и няколко други експериментални варианта за изследване на въпроса, как социалните организации влияят върху взаимоотношението между затворниците и надзирателите[1]. Техният „Стандартен режим на лишаване от свобода“ беше моделиран по затворите със средно ниво на сигурност в Австралия и бе най-близо по процедури до СЗЕ. Централното заключение на изследователите от техния строг експериментален протокол гласи: „Следователно нашите резултати подкрепят основното заключение на Зимбардо и колеги, че враждебните, конфронтационни отношения в затворите са резултат предимно от природата на затворническия режим, а не от личните характеристики на затворниците и надзирателите“ (с. 283). Тези резултати в конкретния изследователски план способстват и за контриране на скептицизма за валидността на такива експерименти със симулация, като осигуряват базисни данни за оценяване на поведенческите промени от обективно дефинираните структурни характеристики на реалните затвори[2].

[1] S. H. Lovibond, X. Mithiran, and W. G. Adams, „The Effects of Three Experimental Prison Environments on the Behaviour of Non-Convict Volunteer Subjects“, Australian Psychologist (1979): 273–287. ↑

[2] A. Banuazizi and S. Movahedi, „Interpersonal Dynamics in a Simulated Prison: A Methodological Analysis“, American Psychologist 17 (1975): 152–160. ↑

Преживяването в мнимо психиатрично отделение

В продължение на три дни 29 членове на персонала в щатската болница „Елгин“ в Илинойс са затворени в отделение — психиатрично отделение, в което изпълняват ролята на „пациенти“. Двадесет и двама редовни членове на персонала играят обичайната си роля, докато обучени наблюдатели и видеокамери записват ставащото. „Бяха наистина фантастични нещата, които се случиха там“ — съобщава ръководителят на изследването Норма Джийн Орландо. За кратко време мнимите пациенти започнали да действат по начин, който е неразличим от този на реалните пациенти: шестима се опитали да избягат, двама се затворили в себе си, двама плачели неудържимо, един почти преживял нервна криза. Повечето преживели общо повишение на напрежението, тревожността, фрустрацията и отчаянието. Огромното мнозинство от пациентите (членове на персонала) (повече от 75%) съобщили, че изпитват всяко от следните: „хвърляне в затвора“, липса на идентичност, все едно чувствата не са важни, все едно никой не ги слуша, не се отнасят с тях като с хора, никой не се интересува от тях, забравят, че е експеримент и наистина се чувстват като пациенти. Един член на персонала, превърнал се в пациент, който изтърпява това изпитание през уикенда, натрупва достатъчно прозрение, за да обяви: „Преди гледах на пациентите така, сякаш са група животни; преди никога не съм знаел през какво преминават“.[1]

Положителният резултат от това изследване, което е замислено като проследяващо СЗЕ, е формирането на организация на членовете на персонала на организацията, която работи в сътрудничество с настоящи и бивши пациенти. Те се посвещават на повишаването на съзнанието на болничния персонал за начина, по който пациентите са малтретирани, както и на личната работа за подобряване на собствените им взаимоотношения с пациентите и на отношенията на пациентите с персонала. Те са започнали да осъзнават силата на тяхната „тотална ситуация“ да трансформира поведението на пациентите и на персонала по нежелани начини, а след това и по по-конструктивни начини.

[1] N. J. Orlando, „The Mock Ward: A Study in Simulation“, in Behavior Disorders: Perspectives and Trends, O. Milton and R. G. Wahlers, eds. (3rd ed. Philadelphia: Lippincott, 1973), с. 162–170. ↑

„Провал“ на повторението в британски телевизионен псевдоексперимент

Един експеримент, базиран на СЗЕ, е проведен за телевизионно предаване на ВВС. Неговите резултати оспорват тези от СЗЕ, защото надзирателите не демонстрират особено насилие или жестокост. Нека превъртим напред към края на изследването и неговото забележително заключение: затворниците доминирали над надзирателите! Надзирателите ставали „все по-параноични, депресирани и стресирани, и се оплаквали, че са тормозени“[1]. Повтарям: не затворниците, а надзирателите са били дистресирани от преживяванията си в това телевизионно риалити предаване. Няколко от надзирателите повече не можели да издържат и напуснали; никой от затворниците не го направил. Затворниците скоро надделели, работейки като екип за подкопаването на надзирателите; след това всички се обединили и решили да формират мирна „комуна“ — с помощта на профсъюзен организатор! Нашият уебсайт, посветен на ефекта „Луцифер“, представя критичен анализ на този псевдоексперимент.

[1] D. Derbyshire, „When They Played Guards and Prisoners in the US, It Got Nasty. In Britain, They Became Friends“, The Daily Telegraph, May 3,2002, с. 3. ↑

СЗЕ като предупреждение срещу злоупотребата с власт

Две от неочакваните употреби на нашето изследване са в защитените жилища за жени и във военноморската програма „Оцеляване, избягване, съпротива и бягство“ (SERE). Директорите на редица защитени жилища за малтретирани жени са ме информирали, че използват нашия видеозапис Quiet Rage („Тиха ярост“), за да илюстрират лекотата, с която мъжката сила може да се превърне в тормоз и да е деструктивна. Гледането на филма и обсъждането на изводите от него позволяват на жените да не обвиняват себе си за това, че са малтретирани, а по-добре да разберат ситуационните сили, които трансформират някога обичащите ги партньори в такива тормозещи ги престъпници. Експериментът освен това е бил абсорбиран в някои версии на феминистката теория за половите отношения, базирани на властта.

Всеки вид войски има вариант на програма SERE. Тя беше разработена след Корейската война, за да учи заловените от врага как да издържат и да се съпротивляват на крайни форми на принудителни разпити и тормоз. От централно значение в обучението е преживяването на психологически и физически трудности от обучаваните в продължение на дни в мним военнопленнически лагер. Тази интензивна, изтощителна симулация ги подготвя по-добре да се справят с ужасите, пред които може да се изправят, ако бъдат заловени и измъчвани.

Информиран съм от няколко източника във Военноморския флот, че посланието на СЗЕ за лекотата, с която властта на командването може да стане прекомерна, е било направено експлицитно във военната подготовка чрез използването на нашия документален филм и уебсайта ни. Това служи като предупреждение за обучаващите военнопленници в SERE за импулса да „преминат границата“ в малтретирането на техните „пленници“. Следователно една от употребите на СЗЕ е да ръководи обучаването на „надзирателите“ на въздържаност в среда, която дава разрешение да малтретират другите „за тяхно бъдещо добро“.

От друга страна, програмата SERE така, както се практикува от армията във Форт Браг, Северна Каролина, е критикувана от редица критици като обект на злоупотреба от Пентагона. Те твърдят, че топ ръководителите са „превключили“ от фокусиране върху начините за увеличаване на съпротивата от страна на заловените американски войници към разработване на ефективни техники на разпит, които да се използват срещу заловени „вражески бойци“ и други предполагаеми врагове на Америка. Според няколко описания тези техники са мигрирали от военните програми SERE към затвора Гуантанамо Бей, известен като „Гитмо“.

Американският професор по право М. Грег Блок и британският адвокат и специалист по биоетика Джонатан X. Маркс са заклеймили използването на тези процедури за разпити, които са разработени отчасти от поведенчески учени и лекари. Те твърдят, че „като се изважда на бойното поле тактиките на SERE и модела на Гуантанамо, Пентагонът е отворил кутията на Пандора на потенциална злоупотреба […] прегръщането на модела SERE от цивилните лидери на Пентагона е още едно доказателство, че малтретиране, равносилно на изтезания, е национална политика, а не просто продукт на бандити на свободна практика“.[1] Разследващият репортер Джейн Майър в едно есе за „Ню Йоркър“ — „The Experiment“ („Експериментът“) — изразява подобна загриженост[2]. Ще се върна към въпроса за злоупотребата със СЗЕ от страна на Пентагона в глава 15.

Тактиките, разработени в програмите SERE, са част от протокола за отбранителна подготовка на военния персонал, в случай че бъде заловен от врага; след терористичните атаки от 11 септември 2001 г. обаче те са нагодени да бъдат част от арсенала на офанзивните тактики за извличане на информация от военния персонал или от цивилните, смятани за врагове. Тяхната цел е разпитваните да се накарат да се чувстват уязвими, да бъдат отстъпчиви и да сътрудничат в разкриването на желаната информация. Техните техники са разработени с помощта на консултанти от поведенческите науки и са усъвършенствани въз основа на проби и грешки в полевата практика в обученията SERE във Форт Браг, Северна Каролина, и в други военни бази. По принцип тези тактики минимизират използването на физически изтезания, замествайки ги психични, „меки изтезания“. Пет от основните тактики в програмата SERE, които целят да направят задържаните или други хора, които са разпитвани, податливи на влияние и да осигуряват информация и признания, са:

● сексуално унижение и деградация;

● унижение, базирано на религиозни и културни практики;

● лишаване от сън;

● сензорна депривация и сензорно претоварване;

● физически изтезания за постигане на психологическите предимства страх и тревожност, например „полуудавяне“ или хипотермия (излагане на ледени температури).

Виждаме тези техники специално препоръчани в докладни записки на министър Ръмсфелд за използване в Гуантанамо и от генерал Санчес в Абу Граиб, и приложени в действие в тези затвори и на други места. Има и документирани доказателства, че екип от разпитващи и друг военен персонал от Гуантанамо е посетил обучителната програма SERE във Форт Браг през август 2002 г. Имайки предвид класифицираната природа на тази информация, такива твърдения, разбира се, са само разумни изводи въз основа на доклади от различни осведомени източници.

Възможно ли е основното послание на СЗЕ за силата на ситуацията да е било кооптирано от Пентагона и да се използва в неговите тренингови програми с изтезания? Не бих искал да вярвам в това; една неотдавнашна критика обаче много убедително го твърди.

Това изглежда експеримент, на който се базират изтезанията в Ирак… Създава се ситуация — влошена от недостатъчния персонал, опасността и липсата на външни, независими контролни механизми — и с малко насърчение (никога конкретни инструкции за изтезания) надзирателите наистина измъчват. Тази ситуация и тези изтезания днес са широко признати в американските затвори в Ирак. […] Предимството на американската администрация в ситуация от типа на Станфордския експеримент е, че тя осигурява възможност за отричане: няма заповеди за мъчение, но може да се предвиди, че ситуацията ще го причини.[3]

Авторите на това мнение продължават, за да конкретизират, че това е нещо повече от елементарна спекулация, защото Станфордският затворнически експеримент е изрично посочен в Доклада на Комисията Шлезинджър, разследваща злоупотребите в Абу Граиб. Те твърдят: „Публикуването на информация за този експеримент в официален документ, свързването на условията в американските военни затвори, допълнително разкрива отговорността на командната верига за политиката“. Ключовата връзка със СЗЕ в Доклада Шлезинджър е как той изяснява властта на патологичната ситуация, създадена в нашия експериментален затвор.

Наблюдаваните отрицателни, антисоциални реакции не бяха продукт на среда, създадена чрез комбиниране на сбор от девиантни личности, а по-скоро са резултат на вътрешно патологична ситуация, която може да изкриви и да реканализира поведението на по същество нормални хора. Анормалността тук се крие в психологическата природа на ситуацията, а не в тези, които са преминали през нея.[4]

[1] M. G. Bloche and J. H. Marks, „Doing unto Others as They Did to Us“. The New York Times, November 4, 2005. ↑

[2] J. Mayer, „The Experiment“, The New Yorker, July 11 and 18, 2005, с. 60–71. ↑

[3] Gerald Gray and Alessandra Zielinski, „Psychology and U. S. Psychologists in Torture and War in the Middle East“, Torture 16 (2006): 128–33, quotes on с. 130–31. ↑

[4] „The Schlesinger Report“, in The Torture Papers, eds. K. Greenberg and J. Dratel (UK: Cambridge University Press, 2005), с. 970–971. We will have much more to say about the findings of this independent investigation in chapter 15. ↑

Навлизане в популярната култура

Три примера как нашият експеримент премина границата от кулата от слонова кост към сферата на музиката, театъра и изкуството дойдоха от рок група, немски филм и изкуството на полски художник, чиято „арт форма“ беше изложена на Венецианското Биенале през 2005 г. „Станфордски затворнически експеримент“ (без пълния член) е името на рок група от Лос Анджелис, чиято интензивна музика е „сливане на пънк и шум“ според нейния лидер, който научил за СЗЕ като студент в Университета на Калифорния в Лос Анджелис[1]. Das Experiment („Експериментът“) е немски филм, базиран на СЗЕ, който е широко представян по света. Признанието, че Das Experiment е вдъхновен от СЗЕ, придава легитимност и реалност на тази „фантазия“, както я нарича сценаристът. Филмът целенасочено обърква зрителите за онова, което се е случило в нашето изследване, и си позволява волности в името на сензацията. Той завършва с вулгарен показ на сексизъм и щедра сексуалност без никаква стойност.

Макар че някои зрители го намират за възбуждащ, този филм е остро критикуван, например от тези двама известни британски филмови критици. Рецензентът на „Обзървър“ заключава: „Експериментът“ е неправдоподобен трилър без особена оригиналност, който се представя като басня за националната (вероятно универсална) склонност към авторитарен фашизъм.[2] Рецензентът на „Гардиън“ е по-суров: „Всеки епизод на Биг Брадър би имал повече инсайт от тази глупава и тъпа безсмислица“.[3] Американският филмов критик Роджър Ебърт извлича един ценен урок от филма, който се отнася и за СЗЕ: Може би униформите ни превръщат в глутници, водени от доминиращото куче. Има малко отклонили се кучета.[4]

Полският художник Артур Змиевски е направил 46-минутен филм — Repetition („Повторение“), — който подчертава седемте дни, които платени доброволци прекарват в неговия мним затвор. Филмът се показваше на всеки час пред големи аудитории в Полския павилион по време на Венецианското Биенале през юни 2005 г. — най-стария празник на съвременното изкуство на света, и освен това е бил излъчван по време на художествени събития във Варшава и Сан Франсиско.

Според един рецензент този филм „подсказва, че експериментът на Зимбардо, който демонстрира толкова интуиция, колкото и строго научен метод в планирането си, може да е имал заложбите на произведение на изкуството. […] В симулирания затвор обаче художественият декор скоро е изоставен. «Играта» набира собствена инерция, така че напълно обгръща нейните играчи в своята динамика и започва да ги докосва в същността им. Надзирателите стават по-брутални и контролиращи. Неподчиняващите се са вкарани в тъмница; всички глави са обръснати. На този етап доста затворници, вместо да разглеждат всичко това просто като досадна игра, която могат да понесат, колкото е необходимо (срещу 40 долара дневно), го възприемат като истински зла ситуация и напускат «експеримента» завинаги“[5].

[1] Richard Alvarez, review of Stanford Prison Experiment, Cover, September 1995, с. 34. ↑

[2] Philip French, review of „Das Experiment“, The Observer, online, March 24,2002. ↑

[3] Peter Bradshaw, review of „Das Experiment“, The Guardian, online, March 22, 2002. ↑

[4] Roger Ebert, review of „Das Experiment“, Chicago Sun-Times, online, October 25,2002. ↑

[5] Blake Gopnik, „A Cell with the Power to Transform“, The Washington Post, June 16,2005, с. Cl,C5. ↑

Уебсайтът на Станфордския затворнически експеримент: силата на интернет

Използвайки архивни кадри и презентация от 42 страници, сайтът www.prisonexp.org разказва историята на станалото по време на шестте съдбовни дни на нашия експеримент; включени са работни документи, въпроси за дискусия, статии, интервюта и много други материали за преподавателите, учащите и всеки друг, който се интересува да научи повече за експеримента и корекциите, на пет езика. Той беше пуснат през декември 1999 г. с експертната помощ на Скот Пайъс и Майк Лестик.

Ако посетите Google.com и потърсите по ключова дума „експеримент“, това, което вероятно ще откриете, е, че СЗЕ е сайт на топ място по целия свят от 291 милиона резултата през август 2006 г. По същия начин търсене по ключовата дума „затвор“ в Гугъл през август 2006 г. поставя уебсайта на СЗУ на второ място след Федералното бюро на затворите в САЩ от повече от 192 милиона резултата.

В типичен ден страницата на www.prisonexp.org се разглежда повече от 25 000 пъти — повече от 38 милиона пъти, откакто е пуснат сайтът. Във вихъра на новинарското отразяване на злоупотребите в затвора Абу Граиб през май и юни 2004 г. трафикът към уебсайта на СЗЕ (и неговия родителски сайт www.socialpsychology.org) надхвърляше 250 000 преглеждания на страницата дневно. Това ниво на интернет трафик свидетелства не само за обществения интерес към психологическите изследвания, но и за потребността, която изпитват много хора — да разберат динамиката на лишаването от свобода, или по-общо казано, динамиката на властта и потисничеството. Данните може да отразяват и вече легендарния статус, който този експеримент е постигнал в много страни по света.

Едно живо, много лично следствие от посещаването на уебсайта на СЗЕ може да се види в следното писмо до мен от 19-годишен студент по психология, който описва личната стойност, която той е извлякъл от него. Той му е помогнал по-добре да разбере ужасното преживяване, което е имал по време на военен лагер:

Не много дълго след началото [на филма Станфордският затворнически експеримент] бях почти разплакан. През ноември 2001 г. се присъединих към военноморските сили на САЩ, преследвайки детска мечта. Казано накратко, станах жертва на многократен незаконен физически и психичен тормоз. Разследването показа, че съм жертва на повече от 40 непровокирани побоя. В крайна сметка колкото и да се борех срещу това, развих мисли за самоубийство и затова ме уволниха от военноморския лагер. Бях в базата само около 3 месеца.

Това, което се опитвам да кажа, е, че начинът, по който вашите надзиратели са изпълнявали своите задължения, и начинът, по който военните инструктори го правят, е невероятен. Бях изумен от всички паралели между вашите надзиратели и един конкретен военен инструктор, за когото се сещам. Бях третиран до голяма степен по същия начин, а в някои случаи и по-зле.

Един инцидент изпъква като усилие да се наруши солидарността на взвода. Бях принуден да седя в средата на жилищните помещения и да крещя на другите новобранци: „Ако вие, момчета, се бяхте движили по-бързо, нямаше да правим това с часове“, посочвайки всеки друг новобранец, който държеше над главата си много тежко нощно шкафче. Събитието беше много подобно на затворниците, които казваха „Номер 819 беше лош затворник“. След моя инцидент и след като месеци по-късно бях в безопасността на дома си, всичко, за което можех да мисля, беше колко много искам да се върна, за да покажа на другите новобранци, че колкото и военният инструктор да казваше на взвода, че съм лош новобранец, не съм такъв. [Точно както искаше да направи нашият затворник Стю-819.] Спомням си и за други поведения, например лицевите опори за наказание, избръснатите глави, липсата на каквато и да е идентичност освен че към нас се обръщаха и ние се обръщахме към другите хора като „Новобранец еди-кой си“, което повтаря вашето изследване. Смисълът на цялото това писане е, че макар вашият експеримент да е бил проведен преди 31 години, прочитането на изследването ми помогна да разбера това, което преди бях неспособен да разбера, дори и след терапия и консултиране. Това, което вие сте демонстрирали, наистина ми даде прозрение за нещо, с което се мъча да се справя от почти година. Макар че със сигурност не е извинение за тяхното поведение, сега вече мога да разбера причините зад действията на военните инструктори, които бяха садистични и жадни за власт.

Накратко: благодаря ви, д-р Зимбардо!

Цялостно, графично описание на създаването на морски пехотинец може да се намери в книгата на Уилям Меърс (William Mares, The Marine Machine)[1].

Разумно е да се заключи, че има нещо в този малък експеримент, което притежава непреходна стойност не само сред социалните учени, но дори и още по-силно сред общата аудитория. Днес вярвам, че това специално нещо е драматичната трансформация на човешката природа не чрез мистериозните химически вещества на д-р Джекил, които го превръщат в злия г-н Хайд, а по-скоро във властта на социалните ситуации и Системите, които ги създават и поддържат. Моите колеги и аз сме доволни, че сме успели „да въведем психологията в общественото съзнание“ по информативен, интересен и забавен начин, който подпомага всички нас да разберем нещо толкова базисно и притеснително за човешката природа.

Сега е време да разширим нашата емпирична основа отвъд този експеримент, тъй като в следващите няколко глави се насочваме към обзора на различни изследвания от множество източници, които по-пълно ни информират за степента, в която ситуациите могат да имат значение в превръщането на добри хора в злодеятели.

[1] W. Mares, The Marine Machine: The Making of the United States Marine (New York: Doubleday, 1971). ↑

12. Изследване на социалната динамика: власт, конформизъм и подчинение

Вярвам, не в живота на всички хора в определени периоди и в живота на много хора във всички периоди между бебешката възраст и старостта един от най-доминиращите елементи е желанието да бъдат в местния Кръг и ужаса да бъдат оставени отвън. […] От всички страсти страстта за Вътрешния кръг е най-умелата в принуждаването на човек, който все още не е много лош, да върши много лоши неща.

К. С. Луис, „The Inner Ring“ (1944)[1]

Мотивите и потребностите, които обикновено ни служат добре, могат да ни отклонят, когато се възбудят, усилят или манипулират от ситуационните фактори, които не успяваме да разпознаем като могъщи. Затова злото е толкова всепроникващо. Неговото изкушение е току зад завоя, малко отклонение от пътя на живота, размазано петно върху огледалото за обратно виждане, водещо до катастрофа.

В опит да разберем характеровите трансформации на добрите млади мъже в Станфордския затворнически експеримент вече очертах редица психологически процеси, които бяха от съществено значение за развращаването на техните мисли, чувства, възприятия и действия. Видяхме как базисната потребност да принадлежиш, да се свързваш с и да бъдеш приет от другите, толкова централна за изграждането на общност и семейна свързаност, беше отклонена в СЗЕ към конформизъм към нововъзникващи норми, който даде възможност на надзирателите да малтретират затворниците[2]. Видяхме и че базисният мотив за последователност между личните ни нагласи и публичното поведение позволяват дисонансните ангажименти да бъдат разрешени и рационализирани в насилие срещу собствените събратя[3].

Ще се аргументирам, че най-драматичните примери на насочвана поведенческа промяна и „контрол върху съзнанието“ не са последици от екзотични форми на влияние, например хипноза, психотропни лекарства или „промиване на мозъци“, а по-скоро системна манипулация на най-обикновените аспекти на човешката природа в течение на времето в условия на лишаване от свобода[4].

В този смисъл вярвам на предложеното от английския учен К. С. Луис — че могъща сила в трансформирането на човешкото поведение, тласкаща хората отвъд границата между доброто и злото, произтича от базисното желание да сме „вътре“, а не „вън“. Ако мислим за социалната власт като подредена в набор от концентрични кръгове от най-властните в центъра, или вътрешния кръг, движеща се навън към най-малко социално значимия външен кръг, можем да оценим неговия фокус върху центростремителното привличане на този централен кръг. „Вътрешният кръг“ на Луис е неуловимият Камелот на приемането в някаква специална група, някаква привилегирована връзка, която придава незабавен статус и засилва идентичността. Неговата съблазън за повечето от нас е очевидна — кой не иска да е член на „вътрешногруповото“? Кой не иска да знае, че е бил подложен на проверка и е бил преценен като достоен за включване в или издигане до нова сфера на социалната приемливост, която е само за посветени?

Натискът от равните по статус е бил идентифициран като социалната сила, която кара хората и особено юношите да правят странни неща — всичко, — за да бъдат приети. Търсенето на Вътрешния кръг обаче се подхранва отвътре. Натискът от равните по статус няма власт без онзи импулс на натиска върху себе си Те да поискат Теб. Той кара хората да желаят да преминат през болезнените, унизителни ритуали на инициацията в братства, секти, социални клубове или армията. За мнозина той оправдава страданието на доживотното катерене по корпоративната стълбица.

Тази мотивационна сила е двойно заредена с енергия от това, което Левин нарича „ужаса да бъдеш оставен отвън“. Този страх от отхвърлянето, когато човек иска приемане, може да осакати инициативността и да обезсили личната автономия. Той може да превърне социалните животни в срамежливи интроверти. Въображаемата заплаха от изхвърлянето във външногруповото може да кара някои хора да направят практически всичко, за да избегнат отхвърлянето, от което се ужасяват. Властите могат да налагат пълно подчинение не чрез наказания или награди, а чрез оръжие с две остриета: съблазънта на приемането, съчетана със заплахата за отхвърляне. Този човешки мотив е толкова силен, че дори непознатите са овластени, когато ни обещаят специално място на масата си на общи тайни — „само между нас двамата“[5].

Мръсен пример на тази социална динамика излезе на бял свят наскоро, когато 40-годишна жена пледира „виновна“ по обвинение, че е правила секс с пет гимназиста и е осигурявала на тях и на други дрога и алкохол по време на секс партитата в дома й в продължение на цяла година. Тя казала на полицията, че го е направила, защото искала да е „готина майка“. В своите писмени показания тази новооткрита готина майка казала на разследващите, че никога не е била популярна сред учениците си в гимназията, но организирането на тези купони й е помогнало да започне да се „чувства като една от групата“[6]. За съжаление тя е хванала погрешния Вътрешен кръг.

[1] К. С. Луис (1898–1963), професор по средновековен и ренесансов английски в университета в Кеймбридж, е и писател, автор на детски книги и популярен оратор по нравствени и религиозни въпроси. В неговата най-добре продаваща се книга The Screwtape Letters (1944) той се представя за дявол ветеран в ада, който пише писма, насърчаващи усилията на дявол новак, който се е заел с усилена работа на земята. „Вътрешният кръг“ е мемориална лекция в Кингс Колидж, Лондонски университет, изнесена пред студентите през 1944 г. ↑

[2] R. F. Baumeister and M. R. Leary, „The Need to Belong: Desire for Interpersonal Attachments as a Fundamental Human Motivation“, Psychological Bulletin 117 (1995): 427–529. ↑

[3] R. B. Cialdini, M. R. Trost, and J. T. Newsome, „Preference for Consistency: The Development of a Valid Measure and the Discovery of Surprising Behavioral Implications“, Journal of Personality and Social Psychology 69 (1995): 318-328; вж. L. Festinger, A Theory of Cognitive Dissonance (Stanford, CA: Stanford University Press, 1957). ↑

[4] P. G. Zimbardo and S. A. Andersen, „Understanding Mind Control: Exotic and Mundane Mental Manipulations“, in Recovery from Cults, ed. M. Langone, (New York: W. W. Norton, 1993); see also A. W. Scheflin and Е. M. Opton, Jr., The Mind Manipulators: A Non-Fiction Account (New York: Paddington Press, 1978). ↑

[5] Освен нормативния социален натиск да се съгласяваме с мненията на другите, действат и рационални сили, защото хората могат да осигуряват ценна информация и мъдрост. M. Deutsch and H. B. Gerard, „A Study of Normative and Informational Social Influence upon Individual Judgement“, Journal of Abnormal and Social Psychology 51 (1955): 629–636. ↑

[6] Associated Press (July 26, 2005), „“Cool Mom" Guilty of Sex with Schoolboys: She Said She Felt Like „One of the Group“." Репортажът е за нейните партита със секс и дрога от октомври 2003 до октомври 2004 г. в провинциалния град Голдън, Колорадо. ↑

Изследователски разкрития за властта на ситуацията

Станфордският затворнически експеримент е аспект от голямата мозайка на изследвания, които разкриват властта на социалните ситуации и социалното конструиране на реалността. Видяхме как той се фокусира върху властовите взаимоотношения между хората в институционална среда. Различни изследвания, които го предшестват и следват, са осветили много други аспекти на човешкото поведение, което е оформено по неочакван начин от ситуационните сили.

Групите могат да ни накарат да вършим неща, които обикновено не бихме направили самостоятелно, но тяхното влияние често е индиректно — просто моделиране на нормативното поведение, което групата иска от нас да имитираме и да практикуваме. Обратното, влиянието на авторитета по-често е директно и е лишено от финес: „Ще правиш това, което ти кажа!“. Тъй като изискването е толкова открито и дръзко, човек може да реши да не се подчини и да не следва лидера. За да разберете какво имам предвид, да разгледаме въпроса: „До каква степен добър, обикновен човек ще се съпротивлява или ще се подчини на изискване на авторитетна/ властна фигура да навреди или дори да убие невинен непознат?“. Този провокативен въпрос е подложен на противоречиво изследване на сляпото подчинение на авторитета. Това е класически експеримент, за който вероятно сте чували заради неговите „шокиращи“ резултати, но в процедурите има много повече ценни неща, които ще извлечем, за да си помогнем в търсенето на отговор защо добрите хора могат да бъдат накарани да се държат лошо. Ще разгледаме повторенията и разширенията на това класическо изследване и отново ще си зададем въпроса, поставен от всички подобни изследвания: каква е външната им валидност, кои са паралелите в реалния свят на лабораторната демонстрация на властта на авторитета?

Внимавайте: може би действа обслужващ Аза уклон

Преди да навлезем в детайлите на това изследване, трябва да ви предупредя за уклон, който вероятно имате и който може да ви пречи да достигате до правилните заключения за всичко, което ще прочетете. Повечето от нас конструират подчертаващи Аза, обслужващи Аза и егоцентрични уклони, които ни карат да се чувстваме специални — никога обикновени и със сигурност „над средното“[1]. Такива когнитивни уклони изпълняват ценна функция в повишаването на самооценката ни и защитаването ни от силните удари на живота. Те ни помагат да отхвърлим провалите, да си приписваме заслугите за успехите и да снемаме отговорността за лошите решения, възприемайки субективния ни свят през розови очила. Например изследванията показват, че 86% от австралийците оценяват изпълнението на работата си като „над средното“, а 90% от американските бизнес мениджъри оценяват изпълнението си като по-добро от това на средностатистическия им колега. (Жалко за този средностатистически колега.)

Въпреки това тези уклони може да са и дезадаптивни, защото ни заслепяват за сходството ни с другите и ни дистанцират от реалността: хората точно като нас се държат зле в определени токсични ситуации. Такива уклони може да означават и че не предприемаме основни предпазни мерки, за да избегнем нежеланите последици от собственото си поведение, приемайки, че това няма да се случи на нас. Затова поемаме сексуални рискове, рискове по време на шофиране, хазартни рискове, здравни рискове и т.н. В крайния вариант на тези уклони повечето хора вярват, че са по-малко уязвими на тези обслужващи Аза уклони в сравнение с другите хора дори и след като са били обучавани на тях[2].

Това означава, че когато четете за СЗЕ или за многото изследвания в следващата част, може да заключите, че вие няма да направите онова, което е направило мнозинството, че вие, разбира се, ще бъдете изключение от правилото. Това статистически неразумно убеждение (тъй като повечето от нас го споделят) ви прави още по-уязвими на ситуационните фактори именно защото подценявате силата им така, както надценявате своята. Убедени сте, че ще бъдете добрият надзирател, дръзкият затворник, съпротивляващият се, дисидентът, нонконформистът и най-вече Героят. Де да беше така, но героите са рядка порода… и някои от тях ще срещнем в последната глава.

Затова ви каня да се откажете временно от този уклон и да си представите, че онова, което е направило мнозинството в тези експерименти, е справедлива база и за вас. Най-малкото моля обмислете това, че не можете да сте сигурни дали ще сте също толкова лесно примамени да правите онова, което средностатистическото изследвано лице е направило в тези изследвания, или не — ако бяхте на тяхно място, в същите обстоятелства. Искам от вас да си спомните какво каза затворник Клей-416, съпротивляващият се с надениците, в своето интервю след експеримента заедно с неговия мъчител — надзирателя „Джон Уейн“. Когато „Джон Уейн“ го попита: „Какъв тип надзирател щеше да бъдеш ти, ако беше на моето място?“, той скромно отговори: „Наистина не знам“.

Единствено чрез осъзнаването, че всички сме обект на едни и същи динамични сили в човешката природа скромността надделява над неоправданата гордост и можем да започнем да осъзнаваме и да признаваме уязвимостта си на ситуационните сили. В този ред на мисли си спомнете красноречивата формулировка на Джон Дън на нашата обща взаимносвързаност и взаимозависимост:

Цялото човечество е рожба на един творец и е един том: когато един умре, една глава не се откъсва от книгата, а се превежда на по-добър език; всяка глава трябва да бъде преведена така… Когато камбаната зазвъни за проповед, тя не призовава единствено проповедника, а цялото паство, така че тази камбана призовава всички нас… Никой човек не е остров, затворен в себе си… смъртта на всеки земен жител ме отслабва, защото съм частица от човечеството; така че никога не питай за кого бие камбаната: тя бие за теб (Meditations 17).

[1] Обслужващият Аза уклон, егоцентричният уклон и уклонът „над средното“ са обширно изследвани. За обобщение на основните ефекти в множество различни области на приложение вж. D. Myers, Social Psychology. 8th ed. (New York: McPraw-Hill, 2005), с. 66–77. ↑

[2] E. Pronin, J. Kruger, K. Savitsky, and L. Ross, „You Don’t Know Me, but I Know You: The Illusion of Asymmetric Insight“, Journal of Personality and Social Psychology 81 (2001): 639–656. ↑

Изследванията на Аш върху конформизма: да се подредим в редицата

Социалният психолог Соломон Аш[1] вярва, че американците ще действат автономно дори когато са изправени пред мнозинство, което възприема света по различен начин от тях. Истинският конформизъм изисква от групата да оспори базисното възприятие и убеждения на човека — да каже, че X е Y, когато е ясно, че това не е вярно. При тези обстоятелства — прогнозира Аш — относително малко хора ще са конформни; повечето твърдо ще се съпротивляват на този краен групов натиск, който е толкова очевидно погрешен.

Какво всъщност става с хората, които са изправени пред социална реалност, която е в конфликт с техните базисни възприятия за света? За да открием, нека ви поставя на мястото на типичното изследвано лице.

Набрали са ви за участие в изследване на зрителното възприятие, което започва с преценяването на относителния размер на линии. Показват ви карти с три линии с различна дължина и от вас се иска да кажете на глас коя от трите линии е със същата дължина като линия за сравнение на друга карта. Едната е по-къса, другата е по-дълга и една е с абсолютно същата дължина като линията за сравнение. Задачата е „фасулска работа“ за вас. Правите няколко грешки точно както и повечето други (по-малко от 1% от времето). Вие обаче не сте сами в това изследване; от двете ви страни има още седем изследвани лица и вие сте номер осем. Първоначално отговорите ви са като техните — всички правилни. Тогава обаче започват да стават необичайни неща. При някои опити всеки от тях поотделно съобщава, че вижда дългата линия като имаща същата дължина като средната, или късата линия като имаща същата дължина като средната. (Вие не знаете, че другите седем човека са членове на изследователския колектив на Аш, които са били инструктирани да дават единодушно неправилни отговори на някои конкретни, „критични“ опити.) Когато идва вашият ред, всички ви гледат, докато вие гледате картата с тези три линии. Очевидно виждате нещо различно от тях, но казвате ли го? Придържате ли се към вашата позиция и казвате ли това, което знаете, че е правилно, или се присъединявате към онова, което всеки друг казва, че е правилно? Изправени сте пред същия този групов натиск в 12 от общо 18-те опита, в които групата дава отговори, които са погрешни, но те са коректни в другите 6 опита, разпръснати между тях.

Ако сте като повечето от 123-те действителни изследвани лица в експеримента на Аш, ще се поддадете на групата в около 70% от времето в някои от тези критични опити с погрешна преценка. Тридесет процента от първоначалните изследвани лица са конформни в мнозинството от опитите и само около една четвърт от тях успяват да поддържат независимостта си във всички опити. Някои съобщават, че са осъзнавали различията между това, което са видели, и груповия консенсус, но им е било по-лесно да се присъединят към другите. За други несъответствието създало конфликт, който е бил разрешен, като са започнали да вярват, че групата е права, а тяхното възприятие е погрешно! Всички онези, които се поддават, са подценили степента, до която са били конформни, спомняйки си, че са се поддавали много по-малко на груповия натиск, отколкото е било в действителност. Те остават независими — в съзнанието си, но не и в действията си.

Проследяващите изследвания показва, че когато е изправено срещу само един човек, който дава неправилни преценки, изследваното лице проявява известна неловкост, но поддържа независимост. При мнозинство от трима души обаче, които му се противопоставят, грешките се увеличават с 32%. И нещо по-оптимистично: Аш открива един могъщ начин за подпомагане на независимостта. Като дава на изследваното лице партньор, чиито виждания съответстват на неговите, силата на мнозинството силно намалява. Подкрепата от равен по статус намалява грешките на една четвърт от онова, което са били, когато не е имало партньор, при това този ефект на съпротивата се запазва дори след като партньорът си тръгне.

Едно от ценните допълнения към нашето разбиране защо хората са конформни идва от изследванията, които подчертават два от основните механизми, допринасящи за груповия конформизъм[2]. Първо, конформни сме заради информационни потребности: другите хора често имат идеи, становища, перспективи и познания, които ни помагат по-добре да се ориентираме в нашия свят, особено край чужди брегове и в нови пристанища. Вторият механизъм включва нормативните потребности: другите хора е по-вероятно да ни приемат, когато сме съгласни с тях, отколкото ако им противоречим, затова се поддаваме на техния светоглед, мотивирани от силна потребност да принадлежим, да заменяме различията със сходства.

[1] S. E. Asch, „Studies of Independence and Conformity: A Minority of One Against a Unanimous Majority“, Psychological Monographs 70 (1951): whole no. 416; S. E. Asch, „Opinions and Social Pressure“, Scientific American, November 1955, с. 31–35. ↑

[2] M. Deutsch and H. B. Gerard (1955). ↑

Сляпо подчинение на авторитета: шокиращите изследвания на Милграм

Опитвах се да измисля начин да направя експеримента на Аш върху конформизма по-човешки значим. Бях неудовлетворен, че тестът за конформизъм са преценките на линии. Чудех се дали групите могат да оказват натиск на човека да изпълни акт, чието значение за хората е по-лесно видим; може би да се държи агресивно към друг човек, например като му прилага все по-силни електрошокове. Но за да се изследва ефектът на групата (…) ще трябва да знаете как се представя изследваното лице без групов натиск. В този миг мисълта ми се измести, фокусирайки се върху този експериментален контролен механизъм. Точно докъде би стигнал човек по заповед на експериментатора?

Тези разсъждения от бившия асистент в преподаванията и изследванията на Соломон Аш поставят началото на забележителна поредица от изследвания на социалния психолог Стенли Милграм, които стават известни като изследвания на „сляпото подчинение на авторитета“. Неговият интерес към проблема на подчинението на авторитета произтича от дълбоки лични въпроси за това, колко лесно нацистите послушно са избивали евреите по време на Холокоста.

(Моята) лабораторна парадигма (…) даде научен израз на по-общо притеснение за авторитета, притеснение, наложено на представителите на моето поколение, в частност на евреите като мен, от зверствата по време на Втората световна война. (…) Влиянието на Холокоста върху моята психика зареждаше с енергия интереса ми към подчинението и оформяше конкретната форма, в която то беше изследвано.[1]

Бих искал да пресъздам за вас ситуацията, пред която се е изправял типичният доброволец в този изследователски проект, а след това да обобщя резултатите, да очертая десет важни урока, които трябва да се извлекат от тези изследвания и които могат да се генерализират към други ситуации на поведенчески трансформации във всекидневния живот, а след това да прегледам разширенията на тази парадигма, като осигуря редица паралели в реалния живот. (Вж. Бележките за обсъждане на моите лични отношения със Стенли Милграм[2].)

[1] T. Blass, Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm (Mahwah, NJ: Erlbaum, 1999), с. 52. ↑

[2] През 1949 г. до мен в последния клас на гимназията „Джеймс Монроу“ в Бронкс, Ню Йорк, седеше съученикът ми Стенли Милграм. И двамата бяхме кльощави деца, пълни с амбиция и желание да направим нещо от себе си, така че да можем да избягаме от живота в границите на гетото. Стенли беше малкият умник, при когото отивахме всички за авторитетни отговори. Аз бях високият, популярният, усмихващият се, при когото децата биха отишли за социален съвет. Дори тогава бяхме напъпващи ситуационисти. Току-що се бях върнал в „Монроу“ от ужасна година в гимназията на Северен Холивуд, където бях отбягван и без приятели (защото, както по-късно научих, е обикалял слух, че съм от семейство на нюйоркската сицилианска мафия), за да бъда избран за „Джими Монроу“ — най-популярното момче в последния клас на гимназията „Монроу“. Стенли и аз веднъж обсъждахме как изобщо е могла да се случи тази трансформация. Съгласихме се, че аз не съм се променил, но ситуацията е била всичко, което има значение. Когато се срещнахме години по-късно в Йейлския университет през 1960 г. като начинаещи асистенти — той започваше в Йейл, а аз — в Нюйоркския университет, се оказа, че Стенли наистина е искал да е популярен, а аз всъщност исках да съм умен. Толкова за неизпълнените желания.

Трябва да спомена и неотдавнашно откритие, което направих за друга обща черта, която имах със Стенли. Аз бях този, който първоначално конструира лаборатория в мазето, която по-късно беше модифицирана, за да бъде мястото, където се провеждаха експериментите на Милграм в Йейл върху подчинението (след като той вече не можеше да използва елегантната интерактивна лаборатория на социолога О. К. Мур). Бях го направил няколко години по-рано за изследване, което проведох с Ървинг Сарноф, за да подложа на проверка прогнозите на Фройд за различията между страха и тревожността в ефектите им върху социалната принадлежност. Измайсторих малка лаборатория в мазето на сградата, където преподавахме курсовете по Въведение в психологията. Тя имаше приятно английското име Линсли-Читъндн Хол. Интересно е и че както неговите експерименти, така и СЗЕ бяха проведени в мазета. ↑

Парадигмата на Милграм на подчинението

Представете си, че видите следната обява в неделния вестник и решите да кандидатствате. Първоначалното изследване включва само мъже, но в по-късно изследване са включени и жени, така че каня всички читатели да участват в този въображаем сценарий.

Изследовател, чието сериозно държание и сива лабораторна престилка придават научно значение, ви посреща заедно с друг кандидат при пристигането ви в лабораторията на Йейлския университет. Вие сте тук, за да помогнете на научната психология да открие пътища за подобряване на ученето и паметта на хората посредством използването на наказание. Той ви казва, че това ново изследване може да има важни практически последствия. Задачата е проста и ясна: единият от вас ще бъде „учителят“ който дава на „ученика“ поредица от двойки думи, които да запамети. По време на теста учителят изрича всяка ключова дума, а ученикът трябва да отговори с правилната словесна асоциация. Когато отговаря правилно, учителят дава вербална награда, например „Добре“ или „Правилно“. Когато ученикът бърка, учителят трябва да натисне ключ на внушително изглеждаща електрошокова машина, с която незабавно се прилага електрошок, за да се накаже грешката.

Реклама, набираща хора в зряла възраст от Ню Хейвън за изследването на Милграм на подчинението (с любезното съдействие на Александра Милграм и „Ърлбам Прес“)

Публична обява

Ще ви платим 4 долара за един час от вашето време

Нужни са хора за участие в изследване на паметта

● Ще платим на 500 мъже от Ню Хейвън, за да ни помогнат да осъществим научно изследване на паметта и ученето. Изследването се провежда в Йейлския университет.

● Всеки участник ще получи 4 долара (плюс 50 цента за транспорт) за приблизително 1 час. Имаме нужда от вас за един час: няма допълнителни задължения. Може да изберете времето, когато искате да дойдете (вечер, в работни дни или през уикендите).

● Не се изисква специално образование или опит. Търсим:

Заводски работници | Бизнесмени | Строителни работници
Общински служители | Чиновници | Продавачи
Физически работници | Професионалисти | „Бели якички“
Бръснари | Телефонни работници | Други

Всички кандидати трябва да са на възраст между 20 и 50 години. Не можем да използваме гимназисти и студенти.

● Ако отговаряте на тези критерии, попълнете купона по-долу и го изпратете сега на проф. Стенли Милграм, Катедра по психология, Йейлски университет, Ню Хейвън. Ще бъдете уведомени по-късно за конкретното време и място на изследването. Запазваме си правото да не одобряваме кандидати.

● Ще получите 4 долара (плюс 50 цента за транспорт) в момента, в който пристигнете в лабораторията.

ДО:

ПРОФ. СТЕНЛИ МИЛГРАМ, КАТЕДРА ПО ПСИХОЛОГИЯ, ЙЕЙЛСКИ УНИВЕРСИТЕТ, НЮ ХЕЙВЪН, КЪНЕКТИКЪТ. Искам да участвам в това изследване на паметта и ученето. Аз съм на възраст между 20 и 50 г. Ще получа 4 долара (плюс 50 цента за транспорт), ако участвам.

"Ученикът" е свързан с апарата за електрошокове в експеримент върху подчинението

Електрошоковият генератор има 30 ключа, започващи от ниско ниво — 15 волта, увеличаващи се с по 15 волта на всяко следващо ниво. Експериментаторът ви казва, че всеки път, когато ученикът допуска грешка, трябва да натиснете следващия ключ с по-висок волтаж. Контролният панел сочи както волтажа на всеки от ключовете, така и съответстващото му описание. Десетото ниво (150 волта) е „Силен шок“; 13-ото ниво (195 волта) е „Много силен шок“; 17-ото ниво (255 волта) е „Интензивен шок“; 21-ото ниво (315 волта) е „Изключително интензивен шок“; 25-ото ниво (375 волта) е „Опасност: тежък шок“ а за 29-ото и 30-ото ниво (435 и 450 волта) контролният панел е отбелязан просто със зловещото XXX (порнографията на крайната болка и власт).

Заедно с другия доброволец теглите чоп, за да се определи кой коя роля ще играе: вие ще сте учителят, а другият доброволец — ученикът. (Жребият е манипулиран и другият доброволец е доверено лице на експериментатора, което винаги играе ролята на ученик.) Той е кротък мъж на средна възраст, когото вие изпращате до съседната стая. „Окей, сега ще приготвим ученика, така че да може да получава наказание“ — казва изследователят на двама ви. Ръцете на ученика за завързани за стола и към дясната му китка се прикача електрод. Електрошоковият генератор в съседната стая ще прилага електрошоковете на ученика — ако и когато той допусне грешка. Двамата общувате през интерком, а експериментаторът стои прав до вас. Поучавате пробен електрошок от 45 волта — третото ниво, лека, гъделичкаща болка, така че да имате представа какво означават нивата на електрошоковете. Експериментаторът след това сигнализира началото на вашата сесия от изследването на „подобряването на паметта“.

Първоначално ученикът се справя добре, но скоро започва да прави грешки и вие на свой ред започвате да натискате ключовете на електрошоковия генератор. Той се оплаква, че от електрошоковете започва да го боли. Поглеждате експериментатора, който ви кимва да продължите. С увеличаването на интензивността на шоковете се засилват и виковете на ученика, който казва, че не желае да продължи. Вие се двоумите и поставяте под съмнение дали трябва да продължавате, но експериментаторът настоява, че нямате друг избор освен да го направите.

Сега ученикът започва да се оплаква от сърдечносъдовото си заболяване и вие изразявате несъгласие, но експериментаторът продължава да настоява, че трябва да продължите. Грешките изобилстват; вие умолявате вашия ученик да се концентрира, за да дава правилните отговори, не искате да го наранявате с тези силни електрошокове. Вашите притеснения и мотивационни послания са без успех. Той отново и отново бърка отговорите. С интензифицирането на електрошоковете той крещи: „Не мога да издържам болката, пуснете ме оттук!“. След това казва на експериментатора: „Нямате право да ме държите тук! Пуснете ме!“. Още едно ниво нагоре и той крещи: „Категорично отказвам да давам повече отговори! Пуснете ме оттук! Не може да ме държите тук! Сърцето ми ме притеснява!“.

"Учителят" прилага „електрошок“ на „ученика“ в съответствие с оказвания от авторитета натиск

Очевидно не искате повече да имате нищо общо с този експеримент. Казвате на експериментатора, че отказвате да продължите. Не сте типът човек, който вреди на другите по този начин. Искате да прекратите участието си. Експериментаторът обаче продължава да настоява, че трябва да продължите. Напомня ви за договора, за съгласието ви да участвате до края. Нещо повече: той твърди, че поема отговорността за последиците от вашите електрошокове. След като натискате ключа, обозначен „300 волта“ прочитате следващата ключова дума, но ученикът не отговаря. „Той не отговаря“ — казвате на експериментатора. Искате експериментаторът да отиде в съседната стая и да провери дали ученикът е добре. Експериментаторът е безстрастен: няма да проверява ученика. Вместо това ви казва: „Ако ученикът не желае да отговори за разумно дълго време — около 5 секунди, смятайте го за «грешка», тъй като пропуските трябва да се наказват по същия начин като действителните грешки — това е правило“.

След като продължавате към дори още по-опасни нива на електрошоковете, от стаята на ученика не се чува и звук. Може би е припаднал или нещо още по-лошо! Наистина сте дистресирани и искате да се откажете, но нищо, което казвате, не подпомага напускането на тази неочаквано дистресираща ситуация. Казва ви се да следвате правилата и да продължавате да четете тестовите въпроси и да прилагате електрошокове за грешките.

Сега се опитайте да си представите истински какво би било вашето участие като учител. Сигурен съм, че си казвате: „Няма начин изобщо да стигна до края!“ Очевидно е, че бихте изразили несъгласие, след това нямаше да се подчините и щяхте да си тръгнете. Никога не бихте продали морала си за четири долара! Ако обаче бяхте стигнали до последното от тридесетте нива на електрошокове, експериментаторът щеше да настоява да повторите този ключ с надпис „XXX“ още два пъти, а не само веднъж! Е, това наистина е натриване на носа. Забравете, няма начин, господине, няма начин; вие се махате, нали така? Докъде по скалата според вас щяхте вие да стигнете, преди да си тръгнете? Докъде би стигнал средностатистическият човек от този малък град в такава ситуация?

Резултатът, прогнозиран от експерти

Милграм описва експеримента си на група от 40 психиатри и след това ги моли да оценят процента американски граждани, които биха стигнали до всяко от тридесетте му нива. Средно те прогнозират, че по-малко от 1% ще стигнат до края, че само садистите биха се ангажирали в подобно садистично поведение и че повечето хора ще отпаднат на десетото ниво от 150 волта. Те не биха могли да са по-далече от истината! Тези експерти по темата за човешкото поведение бъркат, защото, първо, пренебрегват ситуационните детерминанти на поведението в процедурното описание на експеримента. Второ, тяхната подготовка по традиционна психиатрия ги кара да разчитат твърде силно на диспозиционната перспектива за разбирането на необичайното поведение и да пренебрегват ситуационните фактори. Те са виновни в допускането на фундаменталната атрибутивна грешка (ФАГ)!

Шокиращата истина

В действителност в експеримента на Милграм двама на всеки трима (65%) от доброволците стигат до максималното ниво на електрошок — 450 волта. Огромното мнозинство от хората — „учителите“ — прилагат отново и отново електрошокове на „ученика-жертвата“ независимо от неговите все по-отчаяни вопли да прекратят това.

А сега ви каня да се опитате да направите още една догадка: какъв е бил процентът на отпадналите, след като е достигнато нивото от 330 волта — след като от стаята на ученика се „чува“ единствено мълчание и съвсем разумно би могло да се допусне, че той е в безсъзнание? Кой би продължил и след този момент? Няма ли всеки разумен човек да прекрати участието си, да откаже на изискванията на експериментатора да продължи да прилага електрошокове?

Ето какво съобщава един „учител“ за своята реакция: „Не знаех какво, по дяволите, става. Мисля, нали разбирате, че може би убивам този човек. Казах на експериментатора, че не поемам отговорност да продължа по-нататък. Дотук бях“. Когато обаче експериментаторът го уверява, че той ще поеме отговорността, притесненият учител се подчинява и продължава до края[1].

Почти всеки, който е стигнал дотук, прави същото като този мъж. Как е възможно? Ако са стигнали толкова далеч, защо са продължили до горчивия край? Една причина за това изненадващо ниво на подчинение може да е свързана с факта, че учителят не е знаел как да излезе от ситуацията, а не че просто сляпо се подчинява. Повечето участници от време на време изразяват несъгласие, казвайки, че не желаят да продължат, но експериментаторът не ги пуска, а непрекъснато изрежда причини защо трябва да останат и ги подтиква да продължат да изпитват страдащия ученик. Обикновено протестите вършат работа и може да се измъкнете от неприятна ситуация, но нищо от това, което казвате, не въздейства на този непроницаем експериментатор, който настоява, че трябва да останете и да продължите да наказвате грешките с електрошок. Гледате панела на електрошоковия генератор и осъзнавате, че най-лесният изход се крие в края — с последното ниво на електрошокове. Още малко натискания на ключа е най-бързият изход без никакви боричкания с експериментатора и без по-нататъшни стонове от вече мълчаливия ученик. Voila! 450 волта е лесен изход — да постигнете свободата си, без директно да се конфронтирате с авторитетната фигура или да се налага да се примирявате със страданието, което вече сте причинили с тази допълнителна болка за жертвата. Това е просто въпрос на повишаване на нивото на електрошоковете и след това да се махнете.

[1] T. Blass, The Man Who Shocked the World (New York: Basic Books, 2004), с. 116. ↑

Вариации на темата за подчинението

В хода на една година Милграм провежда 19 различни експеримента, всеки от които е различен вариант на основната парадигма на експериментатор/ учител/ ученик/ тестиране на паметта/ електрошокове за грешки. Във всяко от тези изследвания той варира една социалнопсихологическа променлива и наблюдава нейното въздействие върху степента на подчинение на несправедлив натиск от авторитет да се продължи с електрошоковете на „ученик-жертва“. В едното от изследванията добавя и жени; в другите варира близостта по място (физическата близост) или отдалеченост или на връзката експериментатор-учител, или на учител-ученик; кара равни по статус да се бунтуват или да се подчиняват, преди учителят да има възможност да започне, и т.н.

В един набор от експерименти Милграм иска да покаже, че неговите резултати не се дължат на авторитета на Йейлския университет — целия смисъл на Ню Хейвън. Затова той прехвърля лабораторията си в порутена сграда с офиси в центъра на Бриджпорт, Кънектикът, и повторя експеримента като проект, уж на частна изследователска фирма без видима връзка с Йейл. Няма разлика: изследваните лица се чувстват под същото заклинание на ситуационната власт.

Данните ясно разкриват крайната податливост на човешката природа: почти всеки може да е напълно подчиняващ се или почти всеки може да се съпротивлява на натиска от авторитета. Всичко зависи от ситуационните променливи, на които хората са подложени. Милграм успява да демонстрира, че степента на подчинението може да полети до над 90% от хората, които продължават до максимума от 450 волта, или да се намали на по-малко от 10% — като се въведе една критично важна променлива в рецептата за подчинението.

Искате максимално подчинение? Направете изследваното лице член на „обучаващ екип“, в който работата по натискане на ключовете за наказание на жертвата с електрошок е дадена на друг човек (доверено лице на експериментатора), а изследваното лице помага с другите части на процедурата. Искате хората да се съпротивляват на натиска на авторитета? Осигурете социални модели на равни на тях по статус хора, които се бунтуват. Участниците отказват да прилагат електрошокове и когато ученикът казва, че иска да му се правят електрошокове: това е мазохистично, а те не са садисти. Освен това не желаят да прилагат високи нива на електрошокове, когато експериментаторът играе ролята на ученик. По-вероятно е да прилагат електрошокове, когато ученикът е далече от тях. Във всяка от другите вариации с такъв широк спектър от обикновени американски граждани на най-различна възраст и с различни професии от двата пола е възможно да се предизвикат ниски, средни или високи нива на подчинение с лека промяна на ситуационните фактори — сякаш някой просто върти „циферблат на човешката природа“ в психиката им. Тази голяма извадка от хиляда обикновени граждани с такъв различен произход прави резултатите на Милграм за подчинението едни от най̀ генерализируемите във всички социални науки.

Десет урока от изследванията на Милграм: създаване на зли капани за добри хора

Когато помислите за дългата и мрачна история на човека, ще откриете, че много повече отвратителни престъпления са били извършени в името на подчинението, отколкото в името на бунта.

К. П. Стоу, „Either-Or“ (1961)

Нека очертаем някои от процедурите в тази изследователска парадигма, които са прелъстили много обикновени граждани да се ангажират в това очевидно вредно поведение. Правейки това, искам да направя паралели със стратегиите за подчинение, използвани от „професионалистите на влиянието“ в реалния живот, например търговците, набиращите хора за секти и за армията, медийните рекламисти и други[1]. Има десет метода за тази цел, които можем да извлечем от парадигмата на Милграм[2]:

1. Предварително уреждане на някаква форма на договорно задължение — вербално или писмено, за да се контролира поведението на човека по псевдоправен начин. (В експеримента на Милграм това е направено чрез публичното съгласие да се приемат задачите и процедурите.)

2. Даване на участниците на смислени роли, които да играят („учител“, „ученик“), които носят със себе си предварително заучени положителни ценности и автоматично активират сценариите за реакция.

3. Представяне на основните правила, които трябва да се следват и които като че ли са смислени преди тяхното действително използване, но могат да се използват произволно и безлично, за да се оправдае безмисловното подчинение. Освен това системите контролират хората, като правят правилата си мъгляви и ги променят когато е необходимо, но настояват, че „правилата са си правила“ и следователно трябва да се следват (както прави изследователят в лабораторна престилка в експеримента на Милграм или надзирателите в СЗЕ, за да принудят затворник Клей-416 да си изяде надениците).

4. Промяна на семантиката на действието, действащото лице и акта (от „нараняване на жертвите“ на „помагане на експериментатора“, следователно наказвайки жертвите в името на възвишената цел научно откритие) — заместване на неприятната реалност с желателна реторика, позлатяване на рамката, така че истинската картина да бъде дегизирана, (можем да видим същото семантично поставяне в рамка в действие в рекламата, където например отвратителната на вкус вода за уста се формулира като добра за вас, защото убива микробите и има такъв вкус, който се очаква от лекарствата.)

5. Създаване на възможности за разсейване на отговорността или абдикиране от отговорност за отрицателните последици; други ще бъдат отговорни или действащото лице няма да бъде държано отговорно. (В експеримента на Милграм авторитетната фигура казва — когато е попитана от някой от „учителите“, — че той ще поеме отговорността за всичко, което се случи с „ученика“.)

6. Когато тръгвате по пътя към върховното зло, започнете с малка, привидно незначителна първа стъпка — лесния „крак във вратата“, който я отваря за следващо по-силен натиск за подчинение и повежда хората надолу по хлъзгав склон[3]. (В изследването на подчинението първоначалният електрошок е само почти незабележимите 15 волта.) Това е действащият принцип в превръщането на добрите деца в наркомани с това първо малко смъркане или доза.

7. След като успешно сте увеличили стъпките по пътя, ги направете постепенни, така че те да са почти незабележимо по-различни от последното минало действие на човека. „Само още малко“. (Като засилвате нивото на агресията с постепенни стъпки от само 15-волтови увеличения в серия от 30 ключа, никое ново ниво на вреда не изглежда на изследваните лица на Милграм като забележимо различие от предишното равнище.)

8. Постепенно променяйте природата на авторитетната фигура (изследовател в експериментите на Милграм) от първоначално „справедлив“ и разумен на „несправедлив“ и изискващ, а дори и ирационален. Тази тактика предизвиква първоначално подчинение, а по-късно объркване, тъй като от авторитетите/ властите и приятелите очакваме последователност. Непризнаването на осъществяването на такава трансформация води до безмисловно подчинение (и е част от много сценарии на изнасилване от познат, както е и причината малтретираните жени да остават с малтретиращите ги съпрузи).

9. Повишаване на „цената на изхода“ и затрудняването на този процес, като се позволява вербално несъгласие (което кара хората да се чувстват по-добре по отношение на себе си), като същевременно се изисква поведенческо поведение.

10. Предлагане на идеология, или голяма лъжа, за да се оправдае използването на всякакви средства за постигане на видимо желателна, съществена цел. (В изследването на Милграм това идва под формата на осигуряване на приемливо оправдание, или обосновка, за ангажирането в нежелателно действие, например науката иска да помогне на хората да подобрят паметта си чрез разумно използване на награди и наказания.) В социалнопсихологическите експерименти тази тактика е известна като „прикритие“ защото дегизира процедурите, които следват и които може да бъдат оспорени, тъй като нямат смисъл сами по себе си. Еквивалентът в реалния свят е известен като „идеология“. Повечето нации разчитат на идеология, обикновено „заплахи за националната сигурност“ преди да влязат във война или да потискат дисидентстващата политическа опозиция. Когато гражданите се страхуват, че националната им сигурност е заплашена, са готови да предадат основните си свободи на правителство, което им предлага такава размяна. Класическият анализ на Ерих Фром в Escape from Freedom („Бягство от свободата“) ни осведомява за тази размяна, която Хитлер и други диктатори отдавна използват, за да печелят и да поддържат властта си, а именно твърдението, че те ще могат да осигурят сигурност в замяна на отказ от страна на гражданите на техните свободи, което ще им даде възможност по-добре да контролират нещата[4].

[1] Вж. R. Cialdini, Influence. (New York: McGraw-Hill, 2001). ↑

[2] J. L. Freedman and S. C. Fraser, „Compliance Without Pressure: The Foot-in-the-Door Technique“, Journal of Personality and Social Psychology 4 (1966): 195-202; вж. също S. J. Gilbert, „Another Look at the Milgram Obedience Studies: The Role of the Graduated Series of Shocks“, Personality and Social Psychology Bulletin 4 (1981): 690–695. ↑

[3] E. Fromm, Escape from Freedom (New York: Holt, Rinehart and Winston, 1941). В САЩ страхът от заплахи за националната сигурност от терористи, усилен от държавните официални лица, е накарал много граждани, Пентагона и националните лидери да приемат изтезанията на затворниците като необходим метод за събиране на информация, която би могла да предотврати бъдещи атаки. Този начин на разсъждения — както ще се аргументирам в глава 15 — е допринесъл за злоупотребите от страна на американските надзиратели в затвора Абу Граиб. ↑

[4] C. K. Hofling, Е. Brotzman, S. Dalrymple, N. Graves, and C. M. Pierce, „An Experimental Study in Nurse-Physician Relationships“, Journal of Nervous and Mental Disease 143 (1966): 171–180. ↑

Повторения и разширения на модела на Милграм на подчинението

Заради структурния план и детайлния протокол основният експеримент на Милграм върху подчинението насърчава повторението от независими изследователи в много страни. Наскоро е правен сравнителен анализ на степента на подчинение в осем изследвания, проведени в САЩ и девет повторения в европейски, африкански и азиатски страни. В тези различни държави се наблюдават сравнително високи нива на подчинение от страна на доброволци изследвани лица. Средните 61% подчинение, откривани в повторенията в САЩ, съответстват на 66% подчинение, откривано във всички други национални извадки. Диапазонът на подчинението се простира от 31 до 91% в американските изследвания и от 28 (Австралия) до 88% (Южна Африка) в повторенията в други страни. Има стабилност на подчинението във времето и на различните места. Няма връзка между момента, когато изследването е проведено (между 1963 и 1985 г.) и степента на подчинение[1].

[1] A. Krackow and T. Blass, „When Nurses Obey or Defy Inappropriate Physician Orders: Attributional Differences“, Journal of Social Behavior and Personality 10(1995): 585–594. ↑

Властта на лекарите над сестрите да се държат зле с пациентите

Ако взаимоотношението между учителите и учениците е на базиран на власт авторитет, колко по-силно е това между лекарите и медицинските сестри? Колко трудно е следователно сестра да не се подчини на нареждане на могъщия авторитет на лекаря — когато тя знае, че бърка? За да открие това, екип от лекари и медицински сестри проверяват подчинението в своята система на авторитета, като определят дали сестрите ще изпълняват или няма да се подчиняват на нелегитимно искане от лекаря в реална болнична среда[1].

Всяка от 22-те медицински сестри получава индивидуално обаждане от лекар от персонала, когото никога не е виждала. Той й казва да даде незабавно лекарство на пациент, така че то да подейства до времето, когато той пристигне в болницата. Ще подпише назначеното лекарство тогава. Нарежда й да даде на пациента му 20 милиграма от лекарството Astrogen. Етикетът на опаковката на Astrogen гласи, че обичайната доза е 5 милилитра и присъства предупреждението, че 10 милилитра е максималната доза. Заповедта му удвоява тази максимална доза.

Конфликтът, създаден в съзнанието на всяка от тези медицински сестри, е дали да изпълнят заповедта на непознат лекар, обаждащ се по телефона, и да дадат прекомерна доза от лекарството, или да следват стандартната медицинска практика, която отхвърля такива неоторизирани заповеди. Когато тази дилема е представена като хипотетичен сценарий на 12 сестри в същата болница, десет казват, че биха отказали да се подчинят. Когато обаче други медицински сестри са поставени на „горещия стол“ и са изправени пред непосредственото пристигане на лекаря (и възможния гняв от това, че заповедта му не е изпълнена), те почти единодушно се огъват и се подчиняват. Всички с изключение на една от 22-те медицински сестри, подложени на истинската проверка, започват да наливат лекарството (всъщност плацебо), за да го дадат на пациента — преди изследователят да ги спре. Тази самотна неподчинила се медицинска сестра би трябвало да получи повишение и медал за героизъм.

Тази драматичен ефект съвсем не е изолиран. Еднакво високи нива на сляпо подчинение на всемогъщия авторитет на лекарите се появяват в неотдавнашно проучване на голяма извадка от регистрирани медицински сестри. Близо половината (46%) от сестрите съобщават, че могат да си спомнят момент, в който те наистина са „изпълнили нареждане на лекар, за което са смятали, че ще има вредни последици за пациента“. Тези подчиняващи се медицински сестри приписват по-малка отговорност на себе си, отколкото на лекарите, когато изпълняват неуместно нареждане. Освен това те сочат, че основната база на социалната власт на лекарите е тяхната „легитимна власт“ — правото да осигуряват цялостни грижи за пациента[2]. Те просто изпълняват това, което за тях са легитимни заповеди… но след това пациентът умира. Хиляди хоспитализирани пациенти умират ненужно всяка година заради различни грешки на болничния персонал, някои от които според мен включват такова безпрекословно подчинение на медицинските сестри и техническите помощници на погрешните заповеди на лекарите.

[1] W. Meeus and O. A. W. Raaijmakers, „Obedience in Modern Society: The Utrecht Studies“, Journal of Social Issues 51 (1995): 155–176. ↑

[2] От The Human Behavior Experiments, транскрибиране: Сънданс Аок, 9 май 2006 г., Jig Saw Productions, с. 20. Транскрибираният текст е на разположение на адрес: www.prisonexp.org/pdf/HBE-transcript.pdf. ↑

Административно подчинение на авторитета

В съвременното общество хората на властови позиции рядко наказват другите с физическо насилие, както е в парадигмата на Милграм. По-типично е опосредствано насилие, при което властите издават заповеди на подчинените си, които ги изпълняват, или насилието включва вербален тормоз, който подкопава самооценката и достойнството на безсилните. Властите често предприемат действия, които са наказателни и чиито последици не са директно наблюдаеми. Например даването на враждебна обратна връзка на някого, за която знаят, че ще влоши представянето им и ще повлияе отрицателно на възможностите им да получат работата, се квалифицира като форма на такова социално опосредствано насилие.

Екип от холандски изследователи оценява разширение на базираното на авторитета подчинение в такава ситуация в поредица от остроумни експерименти, включващи 25 отделни изследвания с близо 500 изследвани лица от 1982 до 1985 г. в Университета на Утрехт, Холандия[1]. В тяхната „парадигма на административното подчинение“ експериментаторът казва на изследваното лице, което действа като администратор, да направи поредица от 15 „стресови забележки“ на кандидат за работа (обучено доверено лице) в съседната стая. По-конкретно, изследваните лица са инструктирани да дадат тест за подбор за работа на кандидата: ако той го издържи, ще получи работата; ако се провали, ще остане безработен.

Освен това са инструктирани да пречат и да стресират кандидата, докато той попълва теста. Тези 15 степенувани забележки са критични за представянето му на теста и освен това лично го унижават, например „Това беше много глупаво от ваша страна“. Докато изследваното лице-администратор прави тези все по-враждебни забележки, „поставя кандидата под такова интензивно психично напрежение, че той не се представя задоволително и следователно не успява да получи работата“. Освен това им се казва от изследователите да продължават независимо от протестите на кандидата. Всяко несъгласие от страна на изследваното лице-администратор е контрирано с до четири подбутвания от експериментатора да продължи с враждебните забележки, преди най-накрая да му се позволи да престане, ако е непреклонен. Накрая и най-важното, изследваните лица са информирани, че способността да работят под стрес не е съществено изискване на работата, но процедурата е трябвало да се следва, защото подпомага изследователския проект на експериментатора, който изучава как стресът влияе върху представянето на тестове. Предизвикването на стрес и намаляването на шансовете на друг човек да получи работа нямат друга употреба освен събирането на някакви данни от страна на изследователя. В контролното експериментално условие изследваните лица могат да спрат да правят стресови забележки във всеки момент, когато решат.

Когато са помолени да прогнозират дали биха направили всички стресови забележки при тези обстоятелства, повече от 90% от отделна група сравними холандски изследвани лица казват, че не биха се подчинили. Отново: „гледището на аутсайдера“ е много далеч от истината: цели 91% от изследваните лица се подчиняват на авторитетния експериментатор до самия край. Същата степен на крайно подчинение се запазва дори когато като изследвани лица са използвани служители по персонала въпреки техния професионален етичен кодекс, диктуващ отношенията с клиентите им. Сходно силно подчинение се открива, когато изследваните лица получават предварителна информация няколко седмици преди да отидат в лабораторията, така че да имат време да разсъждават върху природата на потенциално враждебната им роля.

Как бихме могли да генерираме неподчинение в тази среда? Може да изберете от няколко възможности: да организирате няколко равни по статус да се разбунтуват преди да е дошъл редът на изследваното лице, както е в изследването на Милграм. Или да уведомите изследваното лице за неговата правна отговорност, ако кандидатът-жертва претърпи някакви щети и съди университета. Или да елиминирате натиска на авторитета да се стигне до самия край, както е в контролното условие на това изследване — там никой не се подчинява.

[1] Тези цитати и информацията за измамите с обиски на голо идват от информативната статия на Андрю Уолсън „A Hoax Most Cruel“, in The Courier-Journal, October 9, 2004, на разположение онлайн на адрес: www.courier-journal.com/apps/pbcs.dll/article?AID=/20051009/NEWS01/510090392/1008Hoax. ↑

Сексуално подчинение на авторитета: измамата с обиска на голо

„Измами с обиски на голо“ са били извършени в няколко вериги ресторанти за бързо хранене из целите САЩ. Това явление демонстрира вездесъщността на подчинението на анонимен, но привидно важен авторитет. Modus operandi [начинът на действие] е помощник-мениджър на ресторанта да получи обаждане от мъж, който се идентифицира като полицай на име например „Скот“. Той има нужда от спешната му помощ със случай на кражба от служител в този ресторант. Настоява да се обръщат към него със „сър“ в разговора. Този човек предварително е проучил релевантната вътрешна информация за процедурите в ресторанта и местните детайли. Освен това знае как да получава информацията, която иска, чрез умело насочени въпроси, както правят сценичните магьосници и „четящите умовете“ на хората. Той е добър мошеник.

В крайна сметка полицай „Скот“ научава от помощник-мениджъра името на привлекателна млада и нова служителка, която — казва той — краде от ресторанта и се смята, че в момента държи в себе си контрабандна стока. Той иска тя да бъде изолирана в задната стая и да бъде задържана, докато той или неговите хора успеят да я вземат. Служителката е задържана там и научава възможностите си от „сър полицай“ който говори с нея по телефона: или да бъде обискирана на голо там и тогава от колега служител, или да бъде отведена в полицейското управление, за да бъде обискирана със сваляне на дрехите от полицията. Неизменно жената избира да бъде претърсена сега, тъй като знае, че е невинна и няма какво да крие. Обаждащият се след това инструктира помощник-мениджъра да я съблече и да я претърси: анусът и влагалището й се претърсват за откраднати пари или дрога. Всичко това става, докато обаждащият се настоява да му бъде описвано в графични детайли какво става и през цялото време камерите за видеонаблюдение записват тези забележителни събития, докато се разгръщат. Това обаче е само началото на кошмара за невинната млада служителка и сексуално и властово вдъхновение за обаждащия се воайор.

В съдебно дело, в което бях експертен свидетел, този основен сценарий включваше и карането на уплашена 18-годишна гимназистка да се ангажира в поредица от все по-неловки и сексуално унизителни дейности. На голата жена било казано да подскача и да танцува. Помощник-мениджърът (жена) получил нареждане от обаждащия се да намери някой по-възрастен мъж служител, за да помогне за ограничаването на жертвата, така че тя да може да се върне към задълженията си в ресторанта. Сцената дегенерирала още повече, когато обаждащият се настоял жената да мастурбира и да прави орален секс на по-възрастния мъж, който уж я удържал в задната стая, докато полицията бавно си проправи път до ресторанта. Тези сексуални дейности продължили няколко часа, докато чакат пристигането на полицията — нещо, което, разбира се, така и не се случило.

Това странно влияние на авторитета в негово отсъствие изкушава много хора в тази ситуация да нарушават политиката на ресторанта и предполагаемо и собствените си етични и нравствени принципи, за да насилват сексуално и да унижават честна, ходеща на църква млада служителка. В крайна сметка персоналът на ресторанта беше уволнен, някои бяха обвинени в престъпления, ресторантът беше съден, жертвите са сериозно дистресирани, а извършителят в тази и подобни измами — бивш служител на системата на затворите — най-накрая беше заловен и осъден.

Една смислена реакция на научаването за тази измама е да се фокусираме върху диспозициите на жертвата и нейните нападатели като наивни, невежи, лековерни, странни хора. Когато обаче научим, че тази измама е правена успешно в 68 сходни ресторанта за бързо хранене в 32 различни щата, в половин дузина различни ресторантски вериги и че помощник-мениджърите на много ресторанти из цялата страна са били измамени, а жертвите са както жени, така и мъже, анализът ни трябва да се отдалечи от простото обвиняване на жертвите, за да признаем силата на ситуационните фактори, участващи в този сценарий. Затова нека не подценяваме властта на „авторитета“ да генерира подчинение в степен и от вид, който е труден за разбиране.

Дона Съмърс — помощник-мениджър в „Макдоналдс“ в Маунт Уошингтън, Кентъки — тя е уволнена за това, че е била измамена да участва в тази измама по телефона, изразява една от основните теми в нашия разказ за Ефекта на Луцифер за ситуационната власт. „Гледаш ретроспективно това и си казваш: «Аз не бих го направил». Ако обаче не си бил поставен в тази ситуация, по онова време, откъде знаеш какво би направил. Не знаеш.“[1]

В своята книга Making Fast Food: From the Frying Pan into the Fryer („Приготвянето на бърза храна: от тигана във фритюрника“) канадската социоложка Естър Райтър заключава, че подчинението на авторитета е най-ценената черта у работниците в индустрията на бързото хранене. „Процесът на конвейерната линия много преднамерено се опитва да премахне всяка мисъл или свобода на действие на работниците. Те са придатъци на машината“ — казва тя в неотдавнашно интервю. Пенсионираният специален агент от ФБР Дан Яблонски — частен детектив, който разследва някои от измамите — заявява: „Ние с вас може да седим тук и да съдим тези хора, и да казваме, че те са били пълни идиоти. Те обаче не са обучени да използват здрав разум. Те са обучавани да казват и да мислят: «С какво мога да ви помогна?»“.[2]

[1] Цитирано от телевизионно интервю от 1979 г. с Робърт В. Ливайн, „Milgrams Progress“, American Scientist Online, July-August 2004. Първоначално в Blass, Obedience to Authority, с. 35–36. ↑

[2] R. Jones, „The Third Wave“, in Experiencing Social Psychology, ed. A. Pines and C. Maslach (New York: Knopf, 1978), с. 144-152; вж. също статията, за която Рон Джоунс пише неговото упражнение „Третата вълна“, налична на адрес: www.vaniercollege.qc.ca/Auxilliary/PsychologyFrank/Thirdwave.html. ↑

Нацистката връзка: може ли да се случи във вашия град?

Спомнете си, че един от мотивите на Милграм за започването на изследователския проект е да разбере как толкова много „добри“ германски граждани са могли да се включат в бруталното убийство на милиони евреи. Вместо да търси диспозиционни тенденции в немския национален характер, за да обясни злото на геноцида, той вярва, че характеристики на ситуацията са играли критично важна роля; че подчинението на авторитета е „токсичният спусък“ за злонамерените убийства. След като завършва изследванията си, Милграм разширява научните си заключения до много драматичната прогноза за коварната и всепроникваща власт на подчинението да трансформира обикновените американски граждани в персонал от нацистките лагери на смъртта: „Ако система на лагерите на смъртта се създаде в САЩ във вида, който видяхме в нацистка Германия, ще може да се намери достатъчно персонал за тези лагери във всеки среден по размери американски град“.[1]

Нека накратко разгледаме тази плашеща прогноза в светлината на пет много различни, но пленителни изследвания на тази нацистка връзка с обикновените хора, които са били привлечени доброволно, за да действат срещу обявен „враг на държавата“. Първите две са демонстрации в класната стая от креативни учители с гимназисти и ученици в основното училище. Третото е на бивш мой докторант, който откри, че американските студенти в бакалавърска степен наистина биха приели „окончателното решение“ ако авторитетна фигура осигури достатъчно оправдание за това. Последните две директно изучават нацистката СС и германски полицаи.

[1] Телевизионната документална драма „The Wave“, режисирана от Алекзандър Грасхоф, 1981. ↑

Създаване на нацисти в американска класна стая

Ученици в гимназиален курс по световна история в Пало Алто, Калифорния, подобно на много от нас не са способни да разберат безчовечността на Холокоста. Как е възможно такова расистко и смъртоносно социалнополитическо движение да процъфтява и как средностатистическите граждани могат да са толкова невежи или безразлични за страданието, наложено на техните събратя еврейски граждани? Изобретателният им учител Рон Джоунс решава да модифицира материала, за да направи посланието смислено за тези невярващи ученици. За да го направи, той се отказва от обичайния дидактичен метод на преподаване, за да приеме преживелищното учене.

Започва, като казва на класа, че те ще симулират някои аспекти на немския опит през следващата седмица. Независимо от това предупреждение, този ролево-игрови „експеримент“ който се осъществява през следващите пет дни, е сериозна работа за учениците и шок за учителя, да не споменаваме директора и родителите на учениците. Симулацията и реалността се сливат, докато тези ученици създават тоталитарна система от убеждения и принудителни контролни механизми, които твърде много приличат на създадените от нацисткия режим на Хитлер[1].

Първо, Джоунс установява нови, ригидни правила в класната стая, които учениците трябва да се подчиняват без никакви въпроси. Всички отговори трябва да са ограничени до три думи или по-малко и да се предшестват от „сър“ като ученикът стои изправен до чина си. Когато никой не оспорва това и други произволни правила, атмосферата в класната стая започва да се променя. По-вербално надарените, интелигентни ученици загубват своята видна позиция и са изтикани на заден план от неумеещите толкова добре да си служат с езика, по̀ физически утвърждаващите се техни съученици. Движението в класната стая е наречено „Третата вълна“. Въведен е поздрав с шепа заедно с лозунги, които трябва да бъдат крещени в унисон и по команда. Всеки ден има нов свързан със силата лозунг: „Сила чрез дисциплина“, „Сила чрез общност“, „Сила чрез действие“ и „Сила чрез гордост“. Има още един, запазен за по-късно. Тайни ръкостискания идентифицират вътрешните хора, а критиците трябва да бъдат докладвани за „държавна измяна“. Действията следват лозунгите — направа на банери, които са закачени из цялото училище, включване на нови членове, научаване на другите ученици на задължителните седящи пози и т.н.

Първоначалното ядро от 20 ученици по история скоро набъбва на повече от сто нетърпеливи нови членове на Третата вълна. Учениците след това „завземат“ задачата, превръщайки я в своя. Те издават специални членски карти. На някои от най-умните ученици е наредено да напуснат класа. Новото авторитарно вътрешногрупово е очаровано и малтретира бившите си съученици, когато са изведени от класа.

Джоунс после доверява на последователите си, че те са част от национално движение за откриване на ученици, които са готови да се борят за политическа промяна. Те са „подбрана група от млади хора, избрани, за да помогнат на каузата“ — казва им той. Планиран е митинг за следващия ден, на който националният кандидат за президент би трябвало да обяви по телевизията формирането на нова програма Младежка Трета вълна. Повече от 200 ученици изпълват аудиторията на гимназията „Къбърли“ в нетърпеливо очакване на тази обява. Възторжените членове на Третата вълна носят униформи с бели ризи и направени у дома ленти за ръкави, и закачат банери по стените на залата. Бели мускулести ученици стоят на вратата, приятели на учителя се преструват на репортери и фотографи и обикалят из масата „истински вярващи“. Телевизорът е включен и всеки чака — и чака — голямото съобщение за тяхната следваща колективна гъша стъпка напред. Те крещят: „Сила чрез дисциплина!“.

Вместо това учителят прожектира филм за Нюрнбергския митинг; историята на Третия райх се показва с призрачни образи. „Всеки трябва да приеме вината — никой не може да твърди, че по някакъв начин не е участвал.“ Това е последният кадър от филма и края на симулацията. Джоунс обяснява на събралите се ученици причината за тази симулация, която далеч е надскочила първоначалното му намерение. Той им казва, че новият лозунг за тях трябва да е „Сила чрез разбиране“. Учителят продължава със заключението: „Бяхте манипулирани. Бяхте изтикани от собственото си желание на мястото, на което се намирате“.

Рон Джоунс си създава неприятности с администрацията, защото родителите на отхвърлените съученици се оплакват, че децата им са били тормозени и заплашвани от новия режим. Въпреки това той заключава, че много от тези младежи са научили жизненоважен урок чрез личното преживяване на лекотата, с която поведението им може толкова радикално да се трансформира чрез подчинението на могъщ авторитет в контекста на фашизоидна среда. В своето по-късно есе за „експеримента“ Джоунс отбелязва: „Пред четирите години, в които преподавах в гимназията «Къбърли» никой никога не призна, че е присъствал на митинга на Третата вълна. Това беше нещо, което всички искахме да забравим“. (След като напуска училището няколко години по-късно, Джоунс започва да работи с ученици със специални нужди в Сан Франсиско. Внушителен документален филм за това симулирано нацистко преживяване, озаглавен „Вълната“, предава известна част от трансформацията на добри деца в псевдо-Хитлерова младеж[2].)

[1] W. Peters, A Class Divided Then and Now (expanded ed.) (New Haven, CT: Yale University Press, 1985 [1971]). Питърс участваше в заснемането на двата печелили награди документални филми: този на ABC News „The Eye of the Storm“ (предлаган от Guidance Associates, New York) и проследяващия филм на PBS Frontline „А Class Divided“ (на разположение онлайн на адрес: www.pbs.org/wgbh/pages/frontline/shows/divided/etc/view.html). ↑

[2] H. H. Mansson, „Justifying the Final Solution“, Omega: The Journal of Death and Dying 3 (1972): 79–87. ↑

Създаване на отвратителни зверчета в основното училище: кафяви срещу сини очи

Властта на авторитетите се демонстрира не само в степента, до която те могат да налагат подчинение от страна на последователите, но и в степента, до която могат да дефинират реалността и да променят обичайните начини на мислене и действие. Релевантен пример: Джейн Елиът — популярна учителка на трети клас в малкия провинциален град Райсвил, Айова. Нейното предизвикателство: как да научи белите деца от малкия фермерски град с малцина представители на малцинствата за смисъла на „братство“ и „толерантност“. Тя решава да ги накара лично да изпитат какво е да бъдеш потискан, но и доминиращ човек, да бъдеш или жертва, или носител на предразсъдъци[1].

Тази учителка произволно определя една част от учениците в нейния клас като превъзхождащи останалите, които са долнокачествени… на базата на цвета на очите им. Тя започва, като информира учениците си, че хората със сини очи превъзхождат тези с кафяви очи и дава различни подкрепящи „доказателства“ за да илюстрира тази истина, например че Джордж Вашингтон е имал сини очи и по-близо до тях: бащата на ученик (който — ученикът се оплакал — го бил ударил) има кафяви очи.

Започвайки незабавно — казва г-жа Елиът, — децата със сини очи ще бъдат специалните „по-добри“ ученици, а тези с кафяви очи ще са „нисшата“ група. Предполагаемо по-интелигентните синеоки ученици получават специални привилегии, а нисшите ученици с кафяви очи трябва да се подчиняват на правилата, които налагат техния по-нискокачествен статус, включително носенето на яка, която позволява на другите от разстояние да разбират какъв е статусът им.

Предишните дружелюбни синеоки деца отказват да играят с лошите си съученици „с кафяви очи“ и смятат, че персоналът на училището трябва да бъде уведомен, че тези с кафяви очи може да крадат. Скоро по време на междучасията започват юмручни боеве и едно момче признава, че е ударило друго в корема: „Той ме нарече «кафяви очи», все едно съм чернокож, като негър“. За един ден децата с кафяви очи започват да се представят по-зле на учебните задачи и се депресират, цупят се и са гневни. Те описват себе си като „тъжни“, „лоши“, „глупави“ и „подли“.

На следващия ден настъпва време за смяна на ролите. Г-жа Елиът казва на класа, че е сбъркала — всъщност децата с кафяви очи са по-добри, а синеоките са малоценни, и им дава специални нови доказателства в подкрепа на тази хроматична теория за доброто и злото. Синеоките сега преминават от предишните самоописания „щастливи“, „добри“ „сладки“ и „мили“ към унизителни етикети, сходни на приетите само ден преди това от съучениците им с кафяви очи. Старите модели на приятелство между децата временно се разпадат и са заменени от враждебност до края на този експериментален проект, а децата са внимателно и цялостно интервюирани, експериментът им е обяснен и са върнати в тяхната изпълнена с радост класна стая.

Учителката е изумена от рязката и бърза трансформация на толкова много от нейните ученици, които е мислела, че познава много добре. Г-жа Елиът заключава: „Тези чудно сътрудничещи, разумни деца станаха гадни, зли, дискриминиращи малки третокласници… Беше ужасно!“.

[1] J. Carlson, „Extending the Final Solution to Ones Family“ unpublished report, University of Hawaii, Manoa, 1974. ↑

Приемане на окончателното решение в Хаваи: освобождаване на света от невписващите се

Представете си, че сте студент в Университета на Хаваи (в Маноа) сред 570 други студенти в някой от няколкото големи курсове по психология във вечерното училище. Тази вечер вашият преподавател с неговия холандски акцент променя обичайната си лекция, за да разкрие заплаха за националната сигурност, създадена от експлозията на населението (гореща тема в началото на 70-те години)[1]. Този авторитет описва оформящата се заплаха за обществото, която представлява бързото увеличаване на броя на хората, които са физически и умствено негодни. Проблемът е убедително представен като благороден научен проект, предприет от учени и планиран за благото на човечеството. След това сте поканени да помогнете в „приложението на научните процедури за елиминиране на умствено и емоционално негодните“. Преподавателят освен това обосновава нуждата да се предприемат действия с аналогията със смъртното наказание като възпиращ фактор за престъпленията с насилие. Той ви казва, че вашето мнение се търси, защото вие и останалите, които сте се събрали тук, сте интелигентни и високообразовани и имате високи етични ценности. Ласкателно е да мислите, че сте в тази подбрана компания. (Спомнете си примамката на „Вътрешния кръг“ на К. С. Луис.) В случай че може да има някакви остатъчни опасения, той ви уверява, че ще бъдат проведени много внимателни изследвания, преди да се предприемат някакви действия спрямо тези невписващи се човешки същества.

На този етап той търси само вашето мнение, препоръки и лични виждания в прост въпросник, който вие и останалите в аудиторията трябва да попълните сега. Започвате да отговаряте на въпросите, защото сте убедени, че това е нов жизненоважен въпрос, по който вашето мнение има значение. Прилежно отговаряте на всеки от седемте въпроса и откривате, че има голямо припокриване между вашите отговори и тези на останалата част от групата.

Деветдесет процента от вас са съгласни, че винаги ще има хора, които са по-годни за оцеляване от други.

По отношение на убийството на негодните: 79% искат един да е отговорен за убийството, а друг да осъществи самия акт; 64% предпочитат анонимността за тези, които натискат бутона, като само един причинява смърт, макар че се натискат множество бутони; 89% преценяват, че безболезнените лекарства ще са най-ефикасният и хуманен метод за предизвикване на смърт.

Ако законът изисква от тях да помагат, 89% искат да са този, който подпомага вземането на решения, а 9% предпочитат да помагат с убийството или и с двете. Само 6% от студентите отказват да отговорят.

Най-невероятното: цели 91% от студентите са съгласни със заключението, че „в крайни обстоятелства е напълно справедливо да се елиминират тези, които са преценени за най-опасни за общото благополучие“!

И накрая: изненадващите 29% подкрепят това „окончателно решение“, дори ако то трябва да се приложи в собствените им семейства[2]!

Следователно тези американски студенти (студенти във вечерните курсове и следователно по-възрастни от обикновено) са готови да приемат смъртоносен план за убийство на други хора, които са преценени от някакви власти като по-малко годни да живеят, отколкото те самите — само след кратка презентация от техния преподавател авторитет. Сега можем да видим как обикновените, дори интелигентните германци са могли лесно да приемат „Окончателното решение“ на Хитлер срещу евреите, което е подкрепено в редица отношения от тяхната образователна система и е засилено от системната правителствена пропаганда.

[1] C. R. Browning, Ordinary Men: Reserve Police Battalion 101 and the Final Solution in Poland (New York: HarperCollins, 1993), с. xvi. ↑

[2] E. Staub, The Roots of Evil: The Origins of Genocide and Other Group Violence (New York: Cambridge University Press, 1989), с. 126,127. ↑

Обикновени хора, индоктринирани в необикновено убийство

Една от най-ясните илюстрации в моето изследване как обикновените хора могат да бъдат накарани да се ангажират в зли дела, които са чужди на миналата им история и нравствени ценности, идва от забележително откритие на историка Кристофър Браунинг. Той разказва, че през март 1942 г. около 80% от всички жертви на Холокоста все още са живи, но само 11 месеца по-късно около 80% са мъртви. В този кратък период от време Endlosung („Окончателното решение“ на Хитлер) е заредено с енергия чрез интензивна вълна от мобилни отряди за масови убийства в Полша. Този геноцид изисква мобилизацията на широкомащабни машини за убиване по същото време, когато физически годните немски войници са нужни на рухващия руски фронт. Тъй като повечето полски евреи живеят в малки градчета, а не в големите градове, въпросът, който Браунинг повдига по отношение на немското висше командване, е: „Откъде са намерили човешката сила по време на тази ключова година от войната за такова изумително логистично постижение в масовите убийства?“.[1]

Отговорът му идва от архивите за нацистките военни престъпления, които документират дейностите на Запасния батальон 101 — военна единица от около 500 мъже от Хамбург, Германия. Това са възрастни, семейни мъже, твърде стари, за да бъдат призовани в армията. Те са от работническата или от долната средна класа и нямат предишен опит като военни полицаи. Това са необучени новобранци, изпратени в Полша без предупреждение или тренинг за тайната им мисия — тоталното унищожение на всички евреи, живеещи в отдалечени полски села. Само за четири месеца те убиват от упор поне 38 хиляди евреи и организират депортирането на още 45 хиляди в концлагера в Треблинка.

Първоначално техният командир им казва, че това е трудна мисия, на която батальонът трябва да се подчини. Добавя обаче и че всеки може да откаже да екзекутира тези мъже, жени и деца. Архивите сочат, че първоначално половината от мъжете отказват и оставят другите полицейски запасняци да се ангажират в масовите убийства. В течение на времето обаче процесите на социално моделиране надделяват, както и породеното от вина убеждаване от онези запасняци, които извършват убийствата, заедно с обичайния натиск на груповия конформизъм — „как ще бъдат възприемани от техните другари“. Към края на смъртоносното им пътуване до 90% от мъжете в Батальон 101 са сляпо подчиняващи се на своя командир и лично участват в разстрелите. Много от тях позират гордо за снимки на убитите от упор от тях евреи. Подобно на тези, които правят снимките на малтретиране на затворниците в Абу Граиб, тези полицаи позират на „трофейните си снимки“ като горди разрушители на еврейската заплаха.

Браунинг дава ясно да се разбере, че не е имало някакъв специален подбор на тези мъже, нито пък самоподбор, личен интерес или кариеризъм, които биха могли да обяснят масовите убийства. Вместо това те са толкова „обикновени“, колкото можете да си представите — докато са поставени в нова ситуация, в която имат „официално“ разрешение и насърчение да действат садистично срещу хора, които произволно са етикетирани като „враг“. Най-видимото в проницателния анализ на Браунинг на подобни всекидневни актове на човешко зло е, че тези обикновени мъже са част от могъща властова система, политическа полицейска държава с идеологически оправдания за унищожаването на евреите и силна индоктринация на моралните императиви дисциплина, лоялност и дълг към държавата.

Интересното е, че за аргументацията, която изграждам — експерименталните изследвания могат да имат релевантност в реалния свят — Браунинг сравнява подлежащите механизми, действащи в онази далечна земя в далечно време, с психологическите процеси, действащи както в изследванията на Милграм върху подчинението, така и в нашия Станфордски затворнически експеримент. Авторът отбелязва: „Спектърът от поведения на надзирателите на Зимбардо обезпокоително наподобява групировките, които се оформят в Запасния полицейски батальон 101“ (Browning, с. 168). Той показва как някои стават садистично „жестоки и груби“, наслаждават се на убийствата, докато други са „груби, но справедливи“ в „играта по правилата“, а малцина от тях се квалифицират като „добри надзиратели“, които отказват да убиват и правят малки услуги на евреите.

Психологът Ървин Стоб (който като дете е оцелял от нацистката окупация на Унгария в „защитен дом“) е съгласен, че повечето хора при определени обстоятелства имат способността за крайно насилие и унищожение на човешкия живот. В своя опит да разбере корените на злото в геноцида и масовото насилие по света Стоб е започнал да вярва: „Злото, което възниква от обикновеното мислене и се извършва от обикновени хора, е нормата, а не изключението. […] Голямото зло възниква от обикновени психологически процеси, които се развиват, обикновено прогресивно, по континуума на разрушението“. Той подчертава значимостта на това обикновени хора да са хванати в ситуации, в които могат да се научат да практикуват зли действия, които се изискват от по-висши властови системи: „Да си част от система оформя гледищата, награждава придържането към доминиращи гледища и прави отклонението психично трудно и изискващо много усилия“.[2]

След като е оцелял от ужасите на Аушвиц, Джон Стайнър (мой скъп приятел и колега социолог) се върна след десетилетия в Германия, за да интервюира стотици бивши мъже от нацистката СС: от редници до генерали. Той имаше нужда да знае какво е накарало тези мъже да прегръщат такова зло ден след ден. Стайнър установи, че много от тези мъже имат високи резултати на F-скалата — инструмент за измерване на авторитаризма, което ги привлича към субкултурата на насилие в СС. Той ги нарича „спящи“ — хора с определени черти, които са латентни и може никога да не се изразят, ако специфична ситуация не активира тези насилнически тенденции. Той заключава, че „ситуацията обикновено е най-непосредственият детерминант на поведението в СС“ събуждайки „спящите“ и превръщайки ги в активни убийци. От тази огромни по обем данни от интервютата Стайнър открива и че тези мъже са водили нормален — свободен от насилие — живот както преди, така и след техните изпълнени с насилие години в средата на концентрационните лагери[3].

Богатият опит на Стайнър с много от мъжете от СС на лично и научно равнище го кара да направи две важни заключения за институционалната власт и ролята на разиграването на бруталността: „Институционалната подкрепа за ролите на насилие има очевидно много по-широк ефект, отколкото по принцип се осъзнава. Когато имплицитни и особено експлицитни социални санкции подкрепят подобни роли, към тях обикновено са привлечени хора, които може не само да извличат удовлетворение от природата на своята работа, но и са квази-екзекутори в чувствата и в действията си“.

Стайнър продължава, за да опише как ролите могат да надделеят над характеровите черти: „Става очевидно, че не всеки, играещ брутална роля, трябва да има садистични черти на характера. Тези, които продължават в роли, които първоначално не са благоприятни за личността им, често променят ценностите си (т.е. склонни са да се приспособяват към това, което се очаква от тях в тези роли). Има членове на СС, които ясно се идентифицират с и се наслаждават на своята позиция. И накрая, има и хора, които са отвратени от това, което им се нарежда да правят. Те са се опитвали да компенсират, като помагат на затворниците винаги когато е възможно. (Животът ми беше спасен от персонал на СС на няколко пъти.)“.

Важно е да се признае, че стотици хиляди германци, които се превръщат в извършители на зло по време на Холокоста, не го правят просто защото изпълняват заповеди, издадени от властите. Подчинението на властова система, която дава разрешение и награждава за убийството на евреи, е изградена със скелето на силен антисемитизъм, който е съществувал в Германия и в други европейски страни по онова време. На този предразсъдък е дадена посока и е разрешен от германската верига на командването на обикновените германци, които стават „Хитлерови охотни екзекутори“ според анализа на историка Даниъл Голдхаген[4].

Макар че е важно да се отбележи мотивиращата роля на омразата на немците към евреите, анализът на Голдхаген страда от два дефекта. Първо, историческите доказателства показват, че от началото на XIX век насам в Германия има по-малко антисемитизъм, отколкото в съседни страни като Франция и Полша. Освен това той греши в минимизирането на влиянието на Хитлеровата властова система — мрежа, която възвеличава расовия фанатизъм, и конкретните ситуации, създадени от властите, например концлагерите, които механизират геноцида. Взаимодействието на личните променливи на германските граждани със ситуационните възможности, осигурени от Система на фанатични предразсъдъци, се комбинира, за да овласти толкова много хора да станат охотни или неохотни екзекутори за държавата си.

[1] J. M. Steiner, „The SS Yesterday and Today: A Sociopsychological View“ in Survivors, Victims, and Perpetrators: Essays on the Nazi Holocaust, ed. J. E. Dinsdale (Washington, DC: Hemisphere Publishing Corporation, 1980), с. 405-456; цитатът е на с. 433. Вж. също A. G. Miller, The Obedience Experiments: A Case Study of Controversy in Social Science (New York: Praeger, 1986). ↑

[2] D. J. Goldhagen, Hitler’s Willing Executioners (New York: Knopf, 1999). Вж. също обзора от Christopher Reed, „Ordinary German Killers“, in Harvard Magazine, March-April 1999, с. 23. ↑

[3] H. Arendt, Eichmann in Jerusalem: A Report on the Banality of Evil, revised and enlarged edition (New York: Penguin Books, 1994), с. 25–26, 252, 276. Следващите цитати са от този източник. ↑

[4] M. Huggins, М. Haritos-Fatouros, and P. G. Zimbardo, Violence Workers: Police Torturers and Murders Reconstruct Brazilian Atrocities (Berkeley: University of California Press, 2002). ↑

Баналността на злото

През 1963 г. социалният философ Хана Арент публикува това, което ще се превърне в класика на нашите времена: Eichmann in Jerusalem: A Report on the Banality of Evil („Айхман в Йерусалим: репортаж за баналността на злото“). Тя осигурява детайлен анализ на съдебния процес за военните престъпления на Адолф Айхман — нацистката фигура, която лично урежда убийството на милиони евреи. Защитата на Айхман на неговите действия е подобна на показанията на други нацистки лидери: „Аз само изпълнявах заповеди“. Както се изразява Арент, „[Айхман] си спомня съвършено добре, че щеше да има угризения на съвестта, ако не беше направил това, което му е наредено — да изпрати милиони мъже, жени и деца на смърт с голямо усърдие и най-добросъвестни грижи“ (Arendt, 1963, с. 25)[1].

Най-шокиращото в разказа на Арент за Айхман обаче е начинът, по който той изглежда абсолютно обикновен:

Половин дузина психиатри го освидетелстваха като „нормален“ — „Във всеки случай по-нормален, отколкото съм аз, след като го изследвах“. Твърди се, че един от тях е възкликнал, а друг е установил, че целият му психологически светоглед, нагласата му към съпругата му и децата, майка му и баща му, братята и сестрите, и приятелите, е „не само нормална, но и силно желателна“ (Arendt, 1963, с. 25–26).

Чрез анализа на Айхман Арент достига до прочутото си заключение:

Проблемът с Айхман беше точно защото толкова много бяха като него и че мнозинството не бяха нито перверзни, нито садисти — че те са били и продължават да бъдат ужасно и ужасяващо нормални. От гледна точка на нашите правни институции и нравствените ни стандарти за преценка тази нормалност е много по-ужасяваща, отколкото всички зверства наведнъж, защото означава […] че този нов тип престъпник […] извършва престъпленията си при обстоятелства, които правят почти невъзможно за него да знае или да чувства, че върши нещо лошо (Arendt, 1963, с. 276).

Сякаш в тези последни минути [от живота на Айхман] той обобщаваше урока, на който този дълъг курс по човешка порочност ни е научил — урока за страховитата, неподдаваща се на думи и на мисли баналност на злото (Arendt, 1963, с. 252).

Фразата на Арент „баналност на злото“ продължава да резонира, защото геноцидът е отприщен по целия свят и изтезанията и тероризмът продължават да са често срещани характеристики на нашия глобален пейзаж. Предпочитаме да се дистанцираме от такава фундаментална истина, виждайки лудостта на злодеите и безсмисленото насилие на тираните като диспозиционни характери с техния личен строеж. Анализът на Арент е първият, който отрича тази ориентация чрез наблюдаването на флуидността, с която социалните сили могат да накарат нормални хора да изпълняват ужасяващи действия.

[1] M. Haritos-Fatouros, The Psychological Origins of Institutionalized Torture (London: Rout-ledge, 2003). ↑

Мъчители и екзекутори: патологични типове или ситуационни императиви?

Няма особени съмнения, че системните изтезания от хора на техни събратя и сестри представляват една от най-тъмните страни на човешката природа. Естествено, моите колеги и аз разсъждавахме: ето място, където диспозиционното зло ще се проявява сред мъчителите, които вършат всекидневните си мръсни дела от години в Бразилия като полицаи, санкционирани от правителството да измъкват признания чрез изтезания на „подривните“ врагове на държавата.

Започнахме, като се фокусирахме върху мъчителите, опитвайки се да разберем както тяхната психика, така и начините, по които те са оформени от своите обстоятелства, но трябваше да разширим аналитичната си мрежа, за да уловим и техните другари по оръжие, които са избрали или са били разпределени към друг клон на насилието: екзекуторите от отрядите на смъртта. Те споделяха „общ враг“: мъже, жени и деца, които — макар и граждани на държавата си и дори съседи — са били обявени от „Системата“ за заплаха за националната сигурност на страната — като социалисти и комунисти. Някои е трябвало да бъдат ефикасно елиминирани, докато други, които може да притежават секретна информация, е трябвало да бъдат накарани да я разкрият чрез изтезания, да признаят своята държавна измяна и след това да бъдат убити.

Осъществявайки тази мисия, тези мъчители са можели да разчитат отчасти на „креативно зло“, въплътено в уредите и техниките за изтезания, които са били усъвършенствани през вековете от времето на Инквизицията от официалните лица на Католическата църква, а по-късно от редица национални държави. Те обаче е трябвало да добавят и известна доза импровизации, когато са се занимавали с конкретни врагове, за да преодолеят съпротивата и издръжливостта им. Някои от тях са твърдели, че са невинни, отказвали са да признаят виновността си или са били достатъчно твърди, за да не бъдат сплашени и от най-принудителните тактики за разпити. Нужно е било време и натрупване на прозрения за човешките слабости, за да могат тези мъчители да станат умели в занаята си. Обратното, задачата на отрядите на смъртта е била лесна. С качулките на анонимността, с оръжия и групова подкрепа те са можели да изпълняват задълженията си в цялата страна бързо и безлично: „просто бизнес“. За мъчителя работата никога не може да бъде „просто бизнес“. Мъчението винаги включва лично взаимоотношение; от съществено значение е мъчителят да разбере какъв тип изтезания да използва, с каква интензивност да ги използва при определен човек в даден момент. Погрешен тип или твърде слаби изтезания и няма да има признание; твърде силни изтезания — и жертвата ще умре, преди да е признала. И в двата случая мъчителят не успява да осигури „стоката“ и си навлича яростта на началниците си. Научаването как да се определя правилният тип и степен на изтезанията, които осигуряват желаната информация носи богати награди и поток от похвали от собствените началници.

Какъв тип мъже биха могли да вършат такива дела? Трябвало ли е да разчитат на садистични импулси и на история на социопатни житейски преживявания, за да разкъсват плътта на други човешки същества ден след ден в продължение на години? Тези работници на насилието отделна порода ли са от останалата част от човечеството, някакви лоши семена, лоши дънери или лоши цветя? Или може да се мисли, че те биха могли да са обикновени хора, програмирани да осъществяват своите окаяни действия чрез някакви идентифицируеми и повторяеми програми? Можем ли да идентифицираме набор от външни условия, ситуационни променливи, които са допринесли за създаването на тези мъчители и убийци? Ако техните зли действия не могат да се проследят до вътрешни дефекти, а могат по-скоро да се припишат на външни сили, които им въздействат — политически, икономически, социални, исторически и преживелищни компоненти на тяхната полицейска подготовка, — може би ще сме в състояние да генерализираме за различни култури и типове среда, и да открием някои от действащите принципи, отговорни за тази забележителна човешка трансформация.

Социоложката и експерт по Бразилия Марта Хъгинс, гръцката психоложка и експерт по изтезанията Мика Харитос-Фатурос и аз интервюирахме дълбинно няколко дузини от тези работници на насилието на различни места в Бразилия. (За обобщение на нашите методи и за детайлните резултати за тези „работници на насилието“ вж. Huggins, Haritos-Fatouros, and Zimbardo[1].) Мика беше правила сходно по-ранно изследване на мъчителите, обучени от гръцката военна хунта, и нашите резултати до голяма степен се съгласуваха с нейните. Ние установихме, че садистите се отсяват в процеса на подготовка от обучителите, защото не са контролируеми, извличат удоволствие от причиняването на болка и следователно не поддържат фокуса си върху целта извличане на признание. Следователно от всички доказателства, които можахме да съберем, мъчителите и екзекуторите от отрядите на смъртта не са необичайни или девиантни по никакъв начин, преди да започнат да практикуват новите си роли, нито пък има някакви упорити девиантни тенденции или патологии сред някой от тях в годините след работата им като мъчители и екзекутори. Тяхната трансформация може напълно да се обясни като следствие от редица ситуационни и системни фактори, например обучението, което са получили, за да играят новата си роля; груповото им другарство; приемане на идеология на националната сигурност и тяхната заучена вяра, че социалистите и комунистите са врагове на държавата. Други ситуационни влияния, допринасящи за новия поведенчески стил, включват предизвикването на чувство, че си специален, над другите на държавна служба и по-добър от тях, като те награждават с тази специална задача; таен характер на задълженията, които се споделят единствено с другарите по оръжие, и непрекъснат натиск да се дават резултати независимо от умората или личните проблеми.

Публикувахме множество детайлни изследвания на случаи, които документираха обикновеността на мъжете, ангажирани в тези най-отвратителни действия, санкционирани от тяхното правителство и тайно подкрепени от ЦРУ на онзи етап от Студената война (1964–1985) срещу съветския комунизъм. Описанието Torture in Brazil („Изтезанията в Бразилия“) от членове на католическата архиепископия на Сао Пауло осигурява детайлна информация за широкото участие на агенти на ЦРУ в обучението на мъчителите от бразилската полиция. Такава информация съответства на всичко, което е известно за системното обучаване на техники за разпит и изтезания, предлагано в „Училището на двете Америки“ на агенти от страни, споделящи общ враг в лицето на комунизма[2].

Моите колеги и аз вярваме, че такива дела могат да се възпроизведат по всяко време във всяка страна, когато има фиксация върху заплахи за националната сигурност. Преди страховете и ексцесиите, породени от скорошната „война срещу тероризма“, имаше почти постоянна „война срещу престъпността“ в много градски центрове. В полицейското управление на Ню Йорк тази „война“ зареждаше „командосите от Нюйоркското полицейско управление“. Този отделен полицейски екип беше получил свободата да преследва предполагаеми изнасилвачи, обирджии и нападатели така, както диктуваха местните условия. Те носеха тениски с тяхното мото: „Няма друг лов като лова на хора“. Бойният им вик беше „Ние притежаваме нощта“. Такава професионализирана полицейска култура можеше да се сравни с тази на бразилските полицейски мъчители, които бяхме изследвали. Едно от забележителните им зверства беше убийството на африкански имигрант (Амаду Диало от Гвинея), прострелвайки го с повече от 40 куршума, докато той се опитва да извади портмонето си, за да им даде документа си за самоличност[3]. Понякога „стават кофти работи“, но обикновено има идентифицируеми ситуационни и системни сили, които действат, за да направят така, че да се случат.

[1] Archdiocese of Sao Paulo, Torture in Brazil (New York: Vintage, 1998). ↑

[2] Official site for School of the Americas is www.ciponline.org/facts/soa.htm/; вж. също критичния сайт: www.soaw.org/new/. ↑

[3] F. Morales, „The Militarization of the Police“, Covert Action Quarterly 67 (Spring-Summer 1999): 67. ↑

„Идеалните войници от 11 септември“ и „Обикновените британски момчета“ ни бомбардират

Струва си да се отбележат два последни примера на „обикновеността“ на масовите убийци. Първият е от дълбинно проучване на похитителите от 11 септември, чиито самоубийствени терористични атаки в Ню Йорк и Вашингтон, окръг Колумбия, водят до смъртта на близо 3000 невинни цивилни граждани. Вторият е от Лондонските полицейски доклади за заподозрените атентатори-самоубийци в лондонското метро и двуетажния автобус през юни 2005 г., които причиниха смъртта или сериозни наранявания на много хора.

Внимателно изследваните портрети на няколко от терористите от 11 септември от репортера Тери Макдърмът в Perfect Soldiers („Перфектни войници“) подчертават точно колко обикновени са тези мъже във всекидневния си живот[1]. Изследванията му го водят до зловещото заключение: „Вероятността е, че има още страшно много мъже точно като тях“ по целия свят. Един преглед на книгата му ни връща към тезата на Арент за баналността на злото, осъвременена за нашата епоха на глобален тероризъм. Авторката на „Ню Йорк Таймс“ Мичико Какутани ни предлага плашещ послепис: „Перфектни войници“ замества карикатурите на извънредно големите „зли гении“ и „фанатиците с разширени зеници“ с портрети на заговорниците от 11 септември като изненадващо обикновени хора — хора, които лесно биха могли да бъдат наши съседи или пътници на съседната седалка в самолета[2].

Този плашещ сценарий се разиграва в следващите координирани атаки срещу обществения транспорт в Лондон от екип от атентатори-самоубийци, „обикновени убийци“, които анонимно се возят във влак на метрото или в автобус. За техните приятели, роднини и съседи в северния английски град Лийдс тези млади мюсюлмани са „обикновени британски момчета“[3]. Нищо в миналата им история не ги прави толкова опасни: всъщност всичко около тях подпомага тези „обикновени момчета“ да се впишат безпроблемно в техния град, на работните си места. Единият е умел играч на крикет, който се отказва от алкохола и жените, за да води по-благочестив живот. Другият е син на местен бизнесмен, който управлява ресторант за риба и пържени картофи. Трети е консултант, който работи ефективно с деца с нарушения, наскоро е станал баща и е преместил семейството си в нов дом. За разлика от похитителите от 11 септември, които са събудили някои подозрения като чужденци, които искат да се обучават за пилоти в САЩ, тези млади мъже са местни и летят много под всеки полицейски радар. „Това изобщо не е характерно за него. Някой трябва да му е промил мозъка и да го е принудил да го направи“ — разсъждава приятел на единия от тях.

„Най-ужасяващото по отношение на атентаторите-самоубийци е тяхната абсолютна нормалност“ — заключава Андрю Силке — експерт по темата[4]. Той отбелязва, че във всички съдебномедицински изследвания на телата на мъртвите атентатори-самоубийци никога не са откривани следи от алкохол или дрога. Тяхната мисия се предприема с ясно съзнание и отдаденост.

Както видяхме, винаги когато има стрелба в училище, както е в гимназията в Колъмбаъйн в САЩ, тези, които смятат, че са познавали извършителите, обикновено съобщават: „Той беше толкова добро дете, от уважавано семейство… просто не мога да повярвам, че би го направил“. Това ни връща обратно до тезата, която представих в първа глава — колко добре наистина познаваме другите хора? — и нейното следствие: колко добре познаваме себе си, за да сме сигурни как бихме се държали в ситуации при силен ситуационен натиск?

[1] T. McDermott, Perfect Soldiers: The Hijackers: Who They Were, Why They Did It (New York: HarperCollins, 2005). ↑

[2] M. Kakutani, „Ordinary but for the Evil They Wrought“, The New York Times, May 20, 2005, с. B32. ↑

[3] Z. Code, „Ordinary British Lads“, San Francisco Chronicle, July 14,2005, с. A1, A10. ↑

[4] A. Silke, „Analysis: Ultimate Outrage“, The Times (London), May 5, 2003. ↑

Върховният тест на сляпото подчинение на авторитета: да убиеш децата си по заповед

Последното разширение на социалната психология на злото от изкуствените лабораторни експерименти към контекст от реалния свят идва от джунглите на Гвиана, където американски религиозен водач убеждава повече от 900 от своите последователи да извършат масово самоубийство или да бъдат убити от своите роднини и приятели на 28 ноември 1978 г. Джим Джоунс — пасторът на паствата на Сан Франсиско и Лос Анджелис в „Народния храм“ — се заема да създаде социалистическа утопия в тази южноафриканска страна, където братството и толерантността ще доминират над материализма и расизма, които той ненавижда в САЩ. В течение на времето и на различни места Джоунс е трансформиран от грижовен, духовен „отец“ на това голямо протестантско паство в Ангел на смъртта — истински космическа трансформация с Луциферски пропорции. Засега искам само да установя връзката на подчинението на авторитета между лабораторията на Милграм в мазето в Ню Хейвън и това „Марсово поле“ в джунглата[1].

Мечтите на много от бедните членове на „Народния храм“ за нов и по-добър живот в тази уж утопия са унищожени, когато Джоунс въвежда удължен принудителен труд, въоръжени пазачи, пълно ограничаване на всички граждански права, полу умиране от глад и всекидневни наказания, равносилни на изтезания, и за най-малкото нарушение на някое от множеството му правила. Когато притеснени роднини убеждават конгресмен да инспектира комуната заедно с медиен екип, Джоунс убеждава те да бъдат убити, докато си тръгват. След това събира почти всичките си членове, които са там, и изнася дълга реч, в която ги увещава да отнемат живота си, като изпият отрова — ароматизираната напитка Kool-Aid с добавен цианид. Тези, които отказват, са принудени да пият от пазачите или са застреляни при опит за бягство, но изглежда, че повечето се подчиняват на своя водач.

Джоунс със сигурност е егоманиак; той нарежда всичките му речи и прокламации, дори сесиите му с изтезания да бъдат записани, включително тази самоубийствена тренировка в последния час. В нея той изкривява реалността, лъже, умолява, прави фалшиви аналогии, апелира към идеология и трансцендентен бъдещ живот, и директно настоява те да изпълнят заповедите му, докато персоналът му ефикасно разпределя смъртоносната отрова на повече от 900 членове, събрани около него. Някои откъси от този последен час дават представа за смъртоносната тактика, която той използва, за да предизвика пълно подчинение на авторитета, което е преминало всички граници:

Моля, донесете малко лекарство. Просто е. Просто е. Няма конвулсии при него [разбира се, че има, особено при децата]… Не се страхувайте да умрете. Ще видите, че ще има доста хора, които ще кацнат тук. Те ще измъчват някои от децата тук. Те ще измъчват нашите хора. Ще измъчват нашите възрастни. Не можем да позволим това… Моля ви, не може ли по-бързо? Може ли да ускорим това лекарство? Не знаете какво направихте. Аз се опитах. […] Моля. В името на Бога, да се заемем с това. Ние живяхме — ние живяхме така, както никои други хора не са живели и не са обичали. Ние получихме толкова от този свят, колкото никога няма да получите. Нека просто да приключим с това. Нека приключим с тази агония. [Ръкопляскания.] […] който иска да си отиде с детето си, има правото да го направи с детето си. Мисля, че е хуманно. Искам да си отида — искам обаче да видя, че вие си отивате. […] Не трябва да се страхувате. Не бива да се страхувате. Това е приятел. То е приятел… седи там, показва ли любовта ви един към друг. Хайде да си ходим. Да си ходим. Да си ходим. [Деца плачат.]… Оставете живота си с достойнство. Не го оставяйте със сълзи и агония. Смъртта не е нищо друго освен прекрачването на друга плоскост. Не бъдете такива. Прекратете хистерията. […] Това не е начинът да умрем. Ние трябва да умрем с известно достойнство. Трябва да умрем с известно достойнство. Няма да имаме избор. Сега имаме известен избор… Вижте деца, това е просто нещо, което ще ви помогне да си починете. О, Боже. [деца плачат.] […] Майко, майко, майко, майко, майко, моля. Майко, моля, моля, моля. Не — не правете това. Не го правете. Напуснете живота си заедно с детето си. [Пълният транскрибиран запис е качен онлайн; вж. Бележки[2].]

И те го правят — умират за „Татко“. Властта на харизматичните тиранични водачи като Джим Джоунс и Адолф Хитлер трае дори и след като те причинят ужасни неща на последователите си, а даже и след тяхната смърт. Каквото и малко добро да са направили по-рано, то някак си започва да доминира над наследството на техните зли дела в умовете на преданите. Да разгледаме примера на млад мъж — Гари Скот, — който следва баща си в „Народния храм“, но е изхвърлен заради неподчинение. В неговото изявление, когато се обажда на Националната открита линия след излъчването на предаването по NPR [Националното обществено радио] „Отецът се интересува: последни новини от Джоунстаун“ на Джеймс Рестън младши, Гари описва как е бил наказан за нарушаване на правилата. Бил е бит, удрян с камшик, сексуално малтретиран и принуден да изтърпи и най-силния си страх, когато поставят боа да лази по тялото му. По-важното обаче е да чуем неговата трайна реакция на тези изтезания. Мрази ли Джим Джоунс? Ни най-малко. Той е станал „истински вярващ“, „верен последовател“. Макар че баща му умира в Джоунстаун в онази отровна вакханалия, а той самият е бил брутално измъчван и унижаван, Гари публично заявява, че продължава да се възхищава и дори да обича своя „татко“ — Джим Джоунс. Дори всемогъщата Партия на Джордж Оруел от „1984“ не може основателно да претендира за такава победа.

Сега трябва да надскочим конформизма и подчинението на авторитета. Колкото и да са могъщи, това е само началото. В конфронтацията с потенциалните извършители и жертви, например надзирател и затворник, мъчител и страдалец, атентатор-самоубиец и цивилни жертви, има процеси, които действат, за да променят психичния строеж на единия или другия. Деиндивидуализацията прави извършителя анонимен, като по този начин намалява личната отговорност и себенаблюдаването. Това позволява на извършителите да действат без ограничаващата съвест. Дехуманизацията отнема човешката природа на потенциалните жертви, превръщайки ги в нещо, подобно на животни, в нищо. Освен това ще изследваме условията, които карат страничните наблюдатели на злото да станат пасивни наблюдатели, а не активно намесващи се помагащи или надуващи свирката герои. Този резен от злото на бездействието наистина е крайъгълният камък на злото, защото позволява на извършителите да вярват, че другите, които са знаели какво става, са приели и са го одобрили дори и само с мълчанието си.

Подходящо заключение на нашето изследване на социалната динамика на конформизма и подчинението принадлежи на харвардската психоложка Мазрим Бенаджи:

Това, което социалната психология е дала за разбирането на човешката природа, е откритието, че сили, по-големи от нас самите, определят нашия психичен живот и нашите действия — главна сред тези сили [е] властта на социалната ситуация[3].

[1] Бях свързан с това преживяване чрез запознанството ми с брата на един от малкото хора, които са избегнали касапницата, неговата сестра Даян Луи и приятеля й Ричард Кларк. Предложих им консултиране, когато те се върнаха в Сан Франсиско, и научих много от техните разкази за ужаса от първа ръка. По-късно станах експертен свидетел за Лари Лейтън, обвинен в заговор за убийството на конгресмен Раян, и чрез него се сприятелих със сестра му Деби Лейтън — още един героичен съпротивляващ се човек срещу доминацията на Джим Джоунс. Ще научим повече за тях в последната глава, в която се обсъжда героизмът. ↑

[2] Транскрибираният текст на речта на Джоунс от последния час на 18 ноември 1978 г. е известен като „Записа на смъртта“ (ФБР №0042) и е достъпна онлайн благодарение на института „Джоунстаун“ в Оукланд, Калифорния, както е транскрибирана от Мери Маккормик Маага: http://Jonestown.sdsu.edu/Aboutjonestown/Tapes/Tapes/Deathtape/0042.maaga.html. ↑

[3] M. Banaji, „Ordinary Prejudice“, Psychological Science Agenda 8 (2001): 8-16; цитатът е на с. 15. ↑

13. Изследване на социалната динамика: деиндивидуализация, дехуманизация и злото на бездействието

Историческият разказ за хората е купчина конспирации, бунтове, убийства, кланета, революции, заточения — най-лошите ефекти, които могат да предизвикат алчността, разколът, двуличието, коварството, жестокостта, яростта, лудостта, омразата, завистта, похотливостта, злобата и амбицията… Не мога да не заключа, че мнозинството твои съотечественици са най-зловредната раса от омразни гадиш, които природата е оставила да пълзят по лицето на земята.

Джонатан Суифт, „Пътешествията на Гъливер“ (1727)[1]

Безапелационното осъждане от страна на Джонатан Суифт на човешката ни раса — на нас, грубите, шумни и агресивни хора — е малко крайно, но вземете предвид, че той пише тази критика неколкостотин години преди настъпването на геноцидите по целия съвременен свят, преди Холокоста. Неговите виждания отразяват основна тема в западната литература, че „Човечеството“ е претърпяло голямото си падане от първоначалното си състояние на съвършенство, започвайки с акта на неподчинение на Адам срещу Бога, когато той се поддава на изкушението на Сатаната.

Социалният философ Жан-Жак Русо разработва тази тема за корумпиращото влияние на социалните сили, като си представя човешките същества като „благородни, примитивни диваци“, чиито добродетели са отслабени от контакта с корумпиращото общество. В рязък контраст с тази концепция за човешките същества като невинни жертви на всемогъщо, злокачествено общество е становището, че хората се раждат зли — генетично гнили семена. Нашият вид е ръководен от безсрамни желания, безгранични апетити и враждебни импулси, освен ако хората се трансформират в рационални, разумни, състрадателни човешки същества чрез възпитанието, религията и семейството, или в контролирани от дисциплината, наложена им от авторитета на Държавата.

Къде сте вие в тези хилядолетни дебати? Раждаме ли се добри и след това злото общество ни корумпира, или се раждаме зли, за да бъдем „поправени“ от доброто общество? Преди да пуснете бюлетината си, обмислете алтернативната гледна точка. Може би всеки от нас има способността да е светец или грешник, алтруистичен или егоистичен, нежен или жесток, доминиращ или подчиняващ се, извършител или жертва, затворник или надзирател. Може би социалните ни обстоятелства определят кои от многото ни психични матрици, или потенциали, ще развием. Учените откриват, че ембрионалните стволови клетки са способни да се превърнат практически във всеки вид клетка или тъкан, а обикновените кожни клетки могат да се превърнат в ембрионални кожни клетки. Изкушаващо е да разширим тези биологични конструкти и това, което е известно за пластичността на човешкия мозък в развитието в „пластичност“ на човешката природа[2].

Кои сме е оформено както от широките системи, които управляват живота ни — богатство и бедност, география и климат, историческа епоха, културна, политическа и религиозна доминация, така и от конкретните ситуации, с които се справяме всекидневно. Тези сили на свой ред взаимодействат с базисната ни биология и личност. По-рано твърдях, че потенциалът за перверзия е присъщ в сложността на човешката психика. Импулсът към зло и импулсът към добро заедно съставляват най-важния дуализъм в човешката природа. Тази концепция предлага сложен, по-богат портрет на гордостта и загадките на човешките действия.

Изследвахме силата на конформизма с групата и подчинението на авторитета, които могат да доминират и да подриват индивидуалната инициатива. Сега ще добавим прозренията от изследванията в областите на деиндивидуализацията, дехуманизацията и апатията на страничните наблюдатели, или „злото на бездействието“. Тази информация ще завърши основите, за да разберем по-пълно как обикновени, добри хора — може би дори вие, любезни мой читателю — могат на моменти да бъдат накарани да вършат лоши неща на другите, дори лоши неща, които нарушават всякакво чувство за обикновена почтеност или морал.

[1] Jonathan Swift, Gulliver’s Travels and Other Works (London: Routledge, 1906 [ 1727]). Заклеймяването от страна на Суифт на неговите събратя човешки същества е индиректно чрез вербалните атаки срещу неговото алтерего — Лемуел Гъливер, от различни видни личности, които Гъливер среща по време на пътуванията си до Бробдингнаг и другаде. Ние, човешките скотове, сме описани като „деформирани създания в най-примитивен вид“. Научаваме и че нашата неадекватност е отвъд корекция и изкупление, тъй като „няма достатъчно време, за да се коригират пороците и лудостите, на които са подложени скотовете, дори ако тяхната природа е била способна и на най-малката склонност към добродетел и мъдрост“. ↑

[2] R. Weiss, „Skin Cells Converted to Stem Cells“, The Washington Post, August 22,2005, с. AOl. ↑

Деиндивидуализацията: анонимност и разрушителност

Романът на Уилям Голдинг Lord of the Flies („Повелителят на мухите“) задава въпроса, как проста промяна във външния вид на човека може да пусне в ход драматични промени в откритото поведение. Добри британски ученици са трансформирани в убийствени малки зверове просто чрез изрисуването на лицата им. Когато храната се изчерпва на техния пуст остров, група от момчета, водени от Джак Меридю се опитват да убият свиня, но не могат да завършат действието, защото убийството е забранено от техния християнски морал. След това Джак решава да изрисува лицето си и да го превърне в маска; когато го прави, се осъществява плашеща метаморфоза, след като вижда отражението си във водата:

Изумен, той видя не себе си, а някакъв страшен непознат. Изсипа водата, скочи на крака и възбудено се засмя. Изправено до локвата, жилавото му тяло беше увенчано с маска, която привличаше погледите им [на момчетата] и ги плашеше. Затанцува и смехът му се превърна в кръвожадно ръмжене. Подрипна към Бил, а маската беше нещо независимо и само за себе си, зад което Джек се криеше, освободен от срам и стеснителност[1].

След като другите момчета в бандата на Джак също се дегизират с боядисани маски, са готови: „Убий свинята. Прережи й гърлото. Пролей кръвта й“.[2] След като това несвойствено дело — убийството на друго създание — е осъществено, момчетата се наслаждават на забавата на убиването както на животни, така и на техните врагове сред хората и най-вече интелигентно момче с прякор „Пиги“ [прасенце]. Силата създава правото и адът се разтваря, когато Ралф — добрият водач, е преследван от стадото.

Имали някаква психологическа валидност идеята, че дегизирането на собствения външен вид може драстично да инфектира поведенческите процеси? Опитах се да отговоря на този въпрос с набор от експерименти, които способстват да се стимулира ново поле на изследване в психологията на деиндивидуализацията и антисоциалното поведение[3].

[1] Преводът е на Димитри Иванов, издателство „Труд“ 2005 г. — Б.пр. ↑

[2] W. Golding, Lord of the Flies (New York: Capricorn Books, 1954), с. 58,63. ↑

[3] P. G. Zimbardo, „The Human Choice: Individuation, Reason, and Order Versus Deindividuation, Impulse, and Chaos“, in 1969 Nebraska Symposium on Motivation, eds. W. J. Arnold and D. Levine (Lincoln: University of Nebraska Press, 1970). ↑

Шокиращото поведение на анонимни жени

Основната процедура в този пръв експеримент включва подвеждането на студентки в бакалавърска степен да вярват, че прилагат поредица от болезнени електрошокове на други жени под прикритието на правдоподобно „прикритие“. Те ще имат множество възможности да приложат електрошок на всяка от две други жени, които са видели и чули зад еднопосочно огледало. Половината от студентките са разпределени по случаен начин в експериментално условие на анонимност, или деиндивидуализация, а другата половина — в контролно условие, в което идентичността им е видима, или индивидуализация. Четирите студентки във всяка от десетте отделно тестирани групи с деиндивидуализация са с прикрит външен вид с качулки и широки, прекалено големи за тях лабораторни престилки, а имената им са заменени с числа от едно до четири. Експериментаторът се отнася към тях като към анонимна група, а не като отделни хора. Тези процедури се изпълняват уж за да се маскира тяхното невербално поведение, така че другите да не могат да идентифицират реакциите им. Групата за сравнение, обратното, получава табелки с имената, които ги карат да се чувстват уникални, но всичко друго е същото като при доброволките в деиндивидуализираните групи. Както деиндивидуализираните, така и контролните изследвани лица са в групи от по четири жени и от тях се иска многократно да прилагат електрошокове на всяка от жените „жертви“ в хода на 20 опита.

Прикритието е, че целевите жени са изследвани лица в експеримент върху творчеството под стрес. Работата на изследваните лица е да ги стресират чрез прилагането на болезнени електрошокове, докато аз като експериментатор в съседната стая, също зад огледало, прилагам теста за креативност.

За разлика от парадигмата на Милграм, няма авторитет, който директно да ги притиска да действат агресивно, като прилагат тези болезнени електрошокове, защото аз изобщо не взаимодействах с тях по време на епизодите с електрошоковете. Студентките можеха да ме виждат през прозореца за наблюдение заедно с всяка от двете жени в изследването уж на креативността. Освен това нямаше натиск за конформизъм с групата, защото те не взаимодействаха една с друга, тъй като бяха в отделни кабинки една до друга. И накрая, нямаше дори натиск върху тях да изпълняват задачата, за да не нарушат обосновката на изследването. Ако някоя от четирите в групата приложеше електрошок, целевата жена започваше да играе ролята на наранена, така че да има достатъчно стрес, който да повлияе върху нейната креативност. Така липсата на електрошокове нямаше да е нито неподчинение, нито конфронтация — човек просто можеше да е пасивен наблюдател на прилагането на електрошокове от останалите от екипа, вместо да е активен извършител.

Интересуващото ни поведение беше продължителността на приложения електрошок — колко дълго всяка студентка продължаваше да държи натиснат бутона, след като се появи сигналът, че генераторът е зареден. Тяхното решение беше не дали да натиснат бутона за прилагане на електрошок, а колко бързо вдигат пръста си от него или продължават да го натискат и да прилагат по-дълги електрошокове на жертвата. Разбира се, те можеха да изберат да не следват инструкциите и да откажат дори да натиснат бутона (никой не го направи).

Едно от доверените лица (жени) беше описано като много мило, другите — като „злобни“ в техните аудио записани интервюта. Това беше направено, за да се създадат различни нагласи към тях в съзнанието на техните „причинители на стрес“. Всъщност и двете жени бяха доверени лица, обучени да действат така, сякаш ги боли, когато сигналната лампа за електрошок светне, и да се представят убедително, докато студентките в другата стая наблюдават.

Преди началото на експеримента всяка от студентките в изследването получи един болезнен електрошок (от 75 волта), за да знае, че боли, но разбира се, никакви електрошокове не бяха прилагани по време на експеримента. За всеки от 20-те опита жените трябваше да решат дали и за колко дълго време ще прилагат това стандартно ниво на електрошокове на жена, която видимо страда от техните действия. След тръгването на първата целева жена мястото й се заемаше от втората целева жена за още един рунд от 20 опита с електрошокове. Тъй като всеки член на четиричленните експериментални и контролни групи беше тестиран в съседни индивидуални кабинки, техните „съекипници“ не можеха директно да влияят върху поведението им. Въпреки това те имаха чувството, че са в група, защото първоначално бяха заедно, докато слушаха аудиозаписите. Важно е да се отбележи, че с изключение на манипулацията за анонимност срещу идентифицируемост, всичко в изследването беше идентично за двете групи.

Резултатите са ясни: жените в условието на деиндивидуализация дадоха два пъти повече електрошокове на двете жертви в сравнение с жените в групата за сравнение, които бяха случайно разпределени в условието с индивидуализация. Нещо повече: жените, които бяха анонимни, приложиха еднакви електрошокове на двете целеви жени: тази, която преди бяха оценили като приятна, и другата, която беше оценена като неприятна. Нямаше значение какво са чувствали преди по отношение на тях, след като пръстът им беше на бутона. Освен това те увеличиха продължителността на електрошоковете и за двете в хода на 20-те опита, държейки все по-дълго пръста си на бутона, докато жертвите им се гърчат и стенат пред тях. Обратното: индивидуализираните жени правеха разграничение между приятните и неприятните целеви жертви, прилагайки все по-малко електрошокове на приятната жена в сравнение с неприятната.

Това, че анонимните жени пренебрегват предишното си харесване или нехаресване на двете целеви жени, когато имат възможност да им навредят, говори за драматична промяна в съзнанието им, когато са в това психично състояние на деиндивидуализация. Ескалирането на електрошоковете в хода на многократните възможности за прилагане на болезнените последици като че ли е възходящ ефект на емоционалната физиологична възбуда, която изпитват. Агитираното поведение става самоподкрепящо се, като всяко действие стимулира по-силна, не толкова контролирана следваща реакция. Преживелищно, това идва не от садистичните мотиви да желаят да навредят на другите, а по-скоро от зареждащото с енергия чувство за собствената доминация и контрол върху другите в този момент от времето.

Тази основна парадигма е повтаряна със сравними резултати в редица лабораторни и полеви изследвания, използвайки деиндивидуализиращи маски, прилагане на бял шум или хвърляне на стиропорни топки срещу целевите жертви, и с военен персонал от белгийската армия, както и с ученици и различни студенти. Сходно ескалиране на електрошоковете в течение на времето се открива и в изследване, в което учители, прилагащи електрошок, уж образоват техните ученици-жертви — и те прилагат повишаващи се нива на електрошокове в различните обучителни сесии[1].

Станфордският затворнически експеримент, както си спомняте, разчита на деиндивидуализиращите сребърни слънчеви очила с огледални стъкла за надзирателите и персонала заедно със стандартни униформи във военен стил. От тези изследвания произтича едно важно заключение: всичко или всяка ситуация, която кара хората да се чувстват анонимни, сякаш никой не знае кои са или не се интересува да знае, намалява тяхното чувство за лична отговорност, а по този начин създава потенциал за зли действия. Това става особено вярно, когато се добави втори фактор: ако ситуацията или някаква институция им дадат разрешение да се ангажират в антисоциални или агресивни действия срещу другите, както е в тази изследователска среда, хората са готови да воюват. Ако вместо това ситуацията внушава просто намаляване на егоцентричността с анонимност и насърчава просоциалното поведение, хората са готови да правят любов. (Анонимността по време на партита често способства за по-социално ангажиращи купони.) Затова прозрението на Уилям Голдинг за анонимността и агресията е психологически валидно, но по по-сложни и интересни начини, отколкото той представя.

Тез нужди дрехи сякаш променят нрава ми!

Уилям Шекспир, „Зимна приказка“[2]

Анонимността може да бъде предоставена на другите не само с маски, но и по начина, по който хората са третирани в дадена ситуация. Когато другите се отнасят към вас така, сякаш не сте уникален човек, а просто недиференциран „друг“, обработван от Системата, или съществуването ви се пренебрегва, се чувствате анонимни. Чувството за липса на лична идентифицируемост също може да породи антисоциално поведение. Когато изследовател се отнася към студенти, доброволци в изследване, или хуманно, или като към „морски свинчета“ в експеримента, познайте кой го обира, докато той не гледа? По-късно тези студенти се оказват сами в кабинета на преподавателя изследовател с възможност да откраднат монети и химикалки от купа, пълна с тях. Тези, които са в експерименталното условие на анонимността, крадат много по-често, отколкото студентите, към които са се отнасяли хуманно[3]. Любезността може да е нещо повече от своя собствена награда.

[1] M. H. Bond and D. G. Dutton, „The Effect of Interaction Anticipation and Experience as a Victim on Aggressive Behavior“, Journal of Personality 43 (1975): с. 515–527. ↑

[2] Преводът е на Валери Петров, Шекспир, Събрани съчинения, том 8, 1976 г. — Б.пр. ↑

[3] R. J. Kiernan and R. M. Kaplan, „Deindividuation, Anonymity, and Pilfering“, paper presented at the Western Psychological Association Convention, San Francisco, April 1971. ↑

Културна мъдрост: как да накараме воините да убиват във война, но не и у дома?

Нека напуснем лабораторията и игрите по време на детските партита и да се върнем в реалния свят, където тези въпроси на анонимността и насилието може да придобият значимост на живот и смърт. По-конкретно, да погледнем различията между обществата, които влизат във война, без да карат младите воини да променят външния си вид, и тези, които винаги включват ритуални трансформации на външния вид чрез изрисуване на лицата или маскиране на воините (както е в „Повелителят на мухите“). Промяната във външния вид въвежда ли значимо различие в начина, по който се третират воюващите врагове?

Културният антрополог Р. Дж. Уотсън[1] поставя този въпрос, след като прочел по-ранни мои трудове върху деиндивидуализацията. Източникът на неговите данни са Досиетата за човешките отношения, в които информацията за културите по света е архивирана под формата на доклади на антрополози, мисионери, психолози и други. Уотсън открива два типа данни за обществата, в които воините променят или не променят външния си вид, преди да тръгнат на война, и степента, до която те убиват, измъчват или осакатяват жертвите си — определено смъртоносна зависима променлива — върховната мярка за резултата.

Резултатите са впечатляващо потвърждение на прогнозата, че анонимността подпомага деструктивно поведение — когато им се дава и разрешение да се държат по агресивни начини, които обикновено са забранени. Войната осигурява институционално одобрено разрешение да се убиват или раняват противниците. Този изследовател установява, че от 23-те общества, за които има такива данни, в 15 воините променят външния си вид. Това са обществата, които са най-деструктивни: цели 80% от тях (12 от 15) атакуват по дивашки начин враговете си. Обратното, в 7 от 8 общества, в които воините не променят външния си вид, преди да влязат в битка, те не се ангажират в такова деструктивно поведение. Друг начин да се гледа на тези данни е, че в 90% от времето, когато жертвите в битката са убивани, измъчвани или осакатявани, това се прави от воини, които първо са променили външния си вид и са се деиндивидуализирали.

Културната мъдрост диктува, че ключова съставка в трансформирането на обикновени, неагресивни млади мъже във воини, които могат да убиват по заповед, е първо да се промени външният им вид. В повечето войни възрастни мъже убеждават младежите да вредят и да убиват други млади мъже като тях. На младите мъже е по-лесно да го направят, ако първо променят външния си вид — променят фасадата си, като обличат военни униформи или маски, или рисуват лицата си. След като анонимността е осигурена по този начин, изчезват обичайното им вътрешно състрадание и загриженост за другите. Когато войната се спечели, културата диктува воините да се върнат към мирновременния си статус. Тази обратна трансформация се постига лесно, като воините са накарани да свалят униформите, маските, да измият боята и да се върнат към предишната си персона и мирновременно поведение. В известен смисъл те сякаш са участвали в страховит социален ритуал, безсъзнателно използвайки парадигмата А-В-А на експеримента на Фрейзър с маските за Хелоуин (Вси светии). Мирни, когато са идентифицируеми, убийци, когато са анонимни, мирни отново, когато се върнат към идентифицируемото състояние.

Определени видове среда внушават чувство на анонимност у тези, които живеят в тях или ги обитават, без да променят своя външен вид. За да демонстрираме влиянието на анонимността на мястото в подпомагането на градския вандализъм, моят изследователски екип и аз проведохме просто полево изследване. Споменете си от глава 1, че изоставихме коли на улицата близо до комплекс на Нюйоркския университет в Бронкс, Ню Йорк, и до комплекса на Станфордския университет в Пало Алто, Калифорния. Фотографирахме и записвахме на видео актовете на вандализъм срещу тези коли, които бяха очевидно изоставени (отстранени регистрационни номера, вдигнат капак на мотора). В анонимността на Бронкс няколко дузини минувачи на улицата или в коли се спряха, за да вандализират колата в рамките на 48 часа. Повечето бяха сравнително добре облечени хора в зряла възраст, които отмъкнаха от колата всички ценни неща или просто я повреждаха — все през деня. Обратното, за една седмица нито един минувач не се ангажира в никакъв вандалски акт срещу колата, изоставена в Пало Алто. Тази демонстрация беше единственото емпирично доказателство, цитирано в подкрепа на „Теорията за счупения прозорец“ за градската престъпност. Условията на средата допринасят за това някои членове на обществото да се почувстват анонимни, да сметнат, че никой от доминиращата общност не знае кои са, никой не разпознава тяхната индивидуалност, а следователно и тяхната човешка природа. Когато това стане, допринасяме за тяхната трансформация в потенциални вандали и убийци.

[1] R. J. Watson, Jr., „Investigation into Deindividuation Using a Cross-Cultural Survey Technique“, Journal of Personality and Social Psychology 2 5(1973): с. 342–345. ↑

Деиндивидуализацията трансформира нашата Аполонова природа в Дионисиева

Нека приемем, че „добрата“ страна на хората е рационалността, редът, последователността и мъдростта на Аполон, а „лошата“ страна е хаосът, дезорганизацията, ирационалността и похотливото ядро на Дионисий. Аполоновата централна черта е въздържаността и потискането на желанието; тя е изправена срещу Дионисиевата черта освобождаване и похот без задръжки. Хората могат да станат зли, когато са потопени в ситуации, в които когнитивните контролни механизми, които обикновено ръководят поведението им по социално желателен и лично приемлив начин, са блокирани, отменени или изкривени. Отмяната на когнитивните контролни механизми има множество последици, сред които отмяната на съвестта, самосъзнанието, чувството за лична отговорност, дълга, отдадеността, задължението, нравствеността, вината, срама, страха и анализа на собствените действия в преценките на „цената“ и ползата.

Двете общи стратегии за постигане на тази трансформация са: (а) намаляване на знаците за социална отговорност на действащото лице (никой не знае кой съм или не се интересува) и (б) редуцирането на загрижеността за собствената самооценка от страна на действащото лице. Първата изхвърля загрижеността за социалната оценка, за социалното одобрение, и го постига, като кара действащото лице да се чувства анонимно — процеса на деиндивидуализация. Тя е ефективна, когато човек функционира в среда, която внушава анонимност и разсейва личната отговорност. Втората стратегия прекратява себенаблюдаването и следенето за последователност, като разчита на тактики, които променят състоянието на съзнанието на човека. Това се постига чрез употреба на алкохол или дрога, предизвикване на силни емоции, ангажиране в свръхинтензивна активност, навлизане в разширена ориентация към настоящия момент, в която няма загриженост за миналото или бъдещето, и проектиране на отговорността навън, към другите, а не навътре, към себе си.

Деиндивидуализацията създава уникално психично състояние, в което поведението попада под контрола на непосредствените ситуационни изисквания и биологичните, хормонални импулси. Действието замества мисълта, търсенето на незабавно удоволствие доминира над отлагането на задоволяването, а обмислено въздържаните решения отстъпват пред безмисловните емоционални реакции. Състояние на физиологична възбуда често е както предшестващ фактор, така и следствие от деиндивидуализацията. Нейните ефекти се усилват в нови или неструктурирани ситуации, в които типичните навици на реагиране и характерови черти са обезсилени. Уязвимостта на човека на социални модели и ситуационни насоки се засилва и следователно става еднакво лесно да се прави любов или да се воюва — всичко зависи от онова, което ситуацията изисква или събужда. В крайния случай няма чувство за правилно и погрешно, няма мисли за виновност за незаконни действия или Ад за безнравствените постъпки[1]. След като вътрешните задръжки са преустановени, поведението е напълно под външен ситуационен контрол; външното доминира над вътрешното. Това, което е възможно и налично, доминира над правилното и справедливото. Нравственият компас на хората и групите е загубил полярността си.

Преходът от Аполоново към Дионисиево съзнание може да е бърз и неочакван и да кара хората да правят лоши неща, тъй като те живеят временно в разширения настоящ момент без загриженост за бъдещите последствия от техните действия. Обичайните ограничения върху жестокостта и похотливите нагони се разтапят в ексцесите на деиндивидуализацията. Сякаш в мозъка е имало късо съединение, което е изключило функциите на фронталната кора планиране и вземане на решения, и надделяват по-примитивните части на лимбичната система на мозъка и особено нейния център на емоциите и агресията в бадемовидното ядро.

[1] Някои релевантни източници за деиндивидуацията са: E. Diener, Deindividuation: Causes and Consequences, Social Behavior and Personality 5 (1977): с. 143-156; E. Diener, Deindividuation: The Absence of Self-Awareness and Self-Regulation in Group Members, in Psychology of Group Influence, ed. P. B. Paulus (Hillsdale, NJ: Erlbaum, 1980), с. 209-242; L. Festinger, A. Pepitone, and T. Newcomb, Some Consequences of Deindividuation in a Group, Journal of Abnormal and Social Psychology 47 (1952): с. 382-389; G. LeBon, The Crowd: A Study of the Popular Mind (London: Transaction, 1995 [1895]); T. Postmes and R. Spears, Deindividuation and Antinormative Behavior: A Meta-analysis, Psychological Bulletin 123 (1998): с. 238-259; S. Prentice-Dunn and R. W. Rogers, Deindividuation in Aggression, in Aggression: Theoretical and Empirical Reviews, eds. R. G. Geen and E. I. Donnerstein (New York: Academic Press, 1983), с. 155-172; S. Reicher and M. Levine, On the Consequences of Deindividuation Manipulations for the Strategic Communication of Self: Identifiability and the Presentation of Social Identity, European Journal of Social Psychology 24 (1994): с. 511-524; J. E. Singer, C. E. Brush and S. C. Lublin, Some Aspects of Deindividuation: Identification and Conformity, Journal of Experimental Social Psychology 1 (1965): с. 356-378; C. B. Spivey and S. Prentice-Dunn, Assessing the Directionality of Deindividuated Behavior: Effects of Deindividuation, Modeling, and Private Self-Consciousness on Aggressive and Prosocial Responses, Basic and Applied Social Psychology 4 (1990): с. 387–403. ↑

Ефектът „Марди Гра“: общностната деиндивидуализация като екстаз

В Древна Гърция Дионисий е уникален сред боговете. Той се възприема като създаващ ново равнище на реалност, която оспорва традиционните допускания и начини на живот. Той представлява както сила за освобождението на човешкия дух от неговото улегнало ограничение в рационалния дискурс и подреденото планиране, така и сила на разрушението: похот без граници и лично удоволствие без обществен контрол. Дионисий е богът на пиянството, на лудостта, на сексуалната полуда и силното желание за битка. Суверенната власт на Дионисий включва всички състояния, които включват загубата на самосъзнание и рационалност, суспендирането на линейното време и изоставянето на Аза на тези нагони на човешката природа, които отхвърлят кодексите на поведение и публична отговорност.

Марди Гра води началото си от езическа, предхристиянска церемония, която днес е призната от католическата църква като осъществяващата се във вторник („Дебелия вторник“ или вторника преди Сирни Заговезни) точно преди първия ден на Великите пости. Този свят ден бележи началото на християнския литургически Велик пост с неговите лични саможертви и въздържание, водещ до Великденската неделя 46 дни по-късно. Празненствата Марди Гра започват през дванадесетата нощ от Богоявление, когато тримата влъхви посещават новородения Иисус Христос.

На практика Марди Гра е празненство на ексцеса от похотливо търсене на удоволствие, на живеене за момента, на „вино, жени и песни“. Грижите и задълженията са забравени, докато празнуващите угаждат на чувствената си природа с общи пирувания. Това е Вакханалия, която освобождава поведението от неговите обичайни ограничения и базирани на разума действия. Винаги обаче присъства предсъзнателната мисъл, че това празненство е преходно и скоро ще бъде заменено от още по-големи от обичайните ограничения на личното удоволствие и пороци с настъпването на великите пости. „Ефектът Марди Гра“ включва временен отказ от традиционните когнитивни и морални ограничения на личното поведение, когато част от група от съмишленици в празненството са решили да се забавляват сега, без притеснения за по-късните последици и отговорности. Това е деиндивидуализация в групово действие.

Дехуманизация и нравствено дезангажиране

Дехуманизацията е централен конструкт в нашето разбиране на „безчовечността на човека към човека“. Дехуманизацията се появява винаги когато някои човешки същества смятат други човешки същества за изключени от моралния ред на това да си човек. Обектите на този психичен процес губят своя човешки статус в очите на тези, които ги дехуманизират. Чрез идентифицирането на определени хора или групи като намиращи се извън сферата на човечеството, дехуманизиращите агенти отменят нравствеността, която обикновено ръководи обмислените действия към техните събратя.

Дехуманизацията е централен процес в предразсъдъците, расизма и дискриминацията. Тя стигматизира другите, приписвайки им „гнила идентичност“. Например социологът Ървин Гофман[1] описва процеса, чрез който инвалидизираните хора са социално дискредитирани. Те се превръщат в получовеци и следователно са опетнени.

При такива условия става възможно нормални, нравствено почтени и дори обикновено идеалистично настроени хора да извършват разрушително жестоки актове. Нереагирането на човешките качества на другите хора автоматично подпомага безчовечните действия. Тогава се разпада златното правило „Прави на другите това, което искаш да ти правят на теб“. По-лесно е да си коравосърдечен или груб към дехуманизирани „обекти“, да пренебрегваш техните искания и молби, да ги използваш за собствени цели и дори да ги унищожаваш, ако те дразнят[2].

Японски генерал казва, че е било лесно неговите войници брутално да убиват китайски цивилни по време на нашествието на Япония в Китай преди Втората световна война, „защото ние мислехме за тях като за неща, а не за хора като нас“. Това очевидно е така по време на „Изнасилването на Нанкин“ през 1937 г. Спомнете си описанието (в глава 1) на тутси от жената, която организира много от техните изнасилвания — те не са нищо повече от „насекоми“, „хлебарки“. По същия начин нацисткият геноцид на евреите започва, като първо се създава чрез пропагандни филми и постери национално възприятие за тези събратя човешки същества като малоценни форми на животински живот, като паразити, като ненаситни плъхове. Многото линчувания на чернокожи хора от тълпи от бели в градовете по целите САЩ по същия начин не се смятат за престъпления срещу човечеството заради стигматизирането им просто като „негра“[3].

Зад касапницата в Май Лай на стотици невинни виетнамски цивилни от американски войници се крие дехуманизиращият етикет „гукс“ който редниците поставят на всички тези различно изглеждащи хора от Азия[4]. Вчерашните „гукс“ са станали днешните „хаджис“ и „тюрбанлии“ в Иракската война, след като новият корпус от войници подценява тези различно изглеждащи граждани и войници. „Просто се опитваш един вид да блокираш факта, че това са човешки същества и ги виждаш като врагове“ — казва сержант Мехия, който отказва да се върне на бойното поле в това, което смята за гнусна война. „Казваш им «хаджис», нали разбирате? Правиш всички неща, които те улесняват да се справяш с убийството и малтретирането им“.[5]

Това, че такива етикети и свързаните с тях образи могат да имат могъщи мотивиращи ефекти, е демонстрирано в един изключително интересен контролиран лабораторен експеримент (споменат в глава 1 и обсъден в по-големи детайли тук).

[1] E. Goffman, Stigma: Notes on the Management of Spoiled Identity (Englewood (Tills, NJ: Prentice-Hall, 1963). ↑

[2] Вж. C. Maslach and P. G. Zimbardo, „Dehumanization in Institutional Settings: «Detached Concern» in Health and Social Service Professions; The Dehumanization of Imprisonment“, paper presented at the American Psychological Association Convention, Montreal, Canada, August 30,1973. ↑

[3] R. Ginzburg, 100 Years of Lynching (Baltimore: Black Classic Press, 1988). Вж. също фотографиите на линчуванията, които са разпространявани на пощенски картички, в J. Allen, H. Ali, J. Lewis, and L. F. Litwack, Without Sanctuary: Lynching Photography in America (Santa Fe, NM: Twin Palms Publishers, 2004 ↑

[4] Вж. H. C. Kelman, „Violence Without Moral Restraint: Reflections on the Dehumanization of Victims and Victimizers“, Journal of Social Issues 29 (1973): 25–61. ↑

[5] B. Herbert, „“Gooks" to „Hajis“" The New York Times, May 21, 2004. ↑

Експериментална дехуманизация: превръщане на студентите в животни

Моят колега в Станфордския университет Албърт Бандура и неговите студенти планират внушителен експеримент, който елегантно демонстрира силата на дехуманизиращите етикети в подпомагането на причиняването на вреда на другите[1].

Седемдесет и двама доброволци от близки колежи са разделени на тричленни „надзорни екипи“, чиято задача е да наказват неадекватното вземане на решения от страна на други студенти, които изпълняват ролята на група от вземащи решения. Реалните изследвани лица в изследването, разбира се, са студентите, които играят ролята на надзорници.

Във всеки един от 25 опита с преговаряне надзорниците чуват вземащия решения екип (казва им се, че той е в съседната стая), който уж формулира колективни решения. Надзорниците получават информация, която използват за оценяване на адекватността на решението във всеки опит. Винаги когато е взето лошо решение, работа на този надзорен екип е да накаже грешката, като приложи електрошок. Те могат да избират интензивността на шока от слаб (ниво 1) до максимален (ниво 10) във всеки опит, който всички членове на екипа от вземащи решение ще получат.

На надзорниците се казва, че в проекта са включени участници с различен социален произход, за да се увеличи неговата общоприложимост, но всяка група от вземащи решения е съставена от хора със сходни характеристики. Това е направено, за да могат скоро да се приложат положителни или отрицателни етикети, които да важат за цялата група.

Изследователите варират две характеристики на тази основна ситуация: как са етикетирани „жертвите“ и колко лично отговорни са надзорниците за електрошоковете, които прилагат. Доброволците са разпределени по случаен начин в три експериментални условия: дехуманизиращи, хуманизиращи и неутрални етикети, и две условия на отговорност: индивидуализирана или дифузна.

Нека първо разгледаме как е наложено етикетирането и какви са ефектите му, след това ще видим как действат вариациите в отговорността. След като започва изследването, всяка група участници вярва, че дочува разговор по интеркома между изследователски асистент и експериментатор за въпросниците, които вземащите решение уж са попълнили. Асистентът отбелязва мимоходом, че личните качества, проявени от тази група, потвърждават мнението на човека, от когото са набрани. В условието с дехуманизация вземащите решения са характеризирани като „група скапани животни“. Обратното, в условието с хуманизиране те са описани като „възприемчива, разбираща и всячески цивилизована група“. Никакви оценъчни твърдения не са правени за тези в третото, неутрално условие.

Трябва да се разбере, че участниците никога не взаимодействат с техните подложени на електрошокове жертви и следователно не могат да направят такива оценки лично или да оценят тяхната адекватност. Етикетите са атрибуции от втора ръка, направени за други млади мъже студенти, които уж също са доброволци, изпълняващи зададена им роля в тази ситуация. Е, етикетите имат ли някакъв ефект върху начина, по който тези студенти наказват хората, които уж надзирават? (Всъщност няма действителни „други“ а само стандартизирана, аудиозаписана обратна връзка.)

Наистина, етикетите „залепват“ и имат силно въздействие върху степента, до която студентите наказват надзираваните от тях. Етикетираните по дехуманизиращ начин като „животни“ са обект на най-интензивни електрошокове, като нивото на електрошоковете се увеличава линейно в десетте опита. Освен това то се увеличава все повече във всеки следващ опит до средно ниво 7 от максимум 10 за всяка група от участници. Тези, етикетирани като „мили“, получават най-малко електрошокове, докато неетикетираната, неутрална група попада в средата на тези две крайности.

Нещо повече: по време на първия опит няма разлика между трите експериментални групи по нивото на приложени електрошокове — всички те прилагат едно и също ниско ниво на електрошок. Ако изследването беше приключило тогава, заключението щеше да е, че етикетите нямат значение. С всеки следващ опит обаче, с увеличаването на грешките на вземащите решение, нивата на електрошоковете на трите групи започват да се различават. Тези, които прилагат шокове на т.нар. животни, ги шокират по-интензивно в течение на времето — резултат, сравним с ескалиращото ниво на електрошоковете на деиндивидуализираните студентки в мое по-ранно изследване. Това увеличаване на агресивното реагиране в течение на времето с практиката или с натрупването на опит илюстрира ефект на самоподкрепление. Може би удоволствието не е толкова от причиняването на болка, колкото от чувството за власт и контрол, което човек изпитва в такава ситуация на доминиране — даването на другите това, което заслужават да получат. Изследователите посочват силата на етикетирането да сваля задръжките и да лишава другите хора от техните човешки качества.

От положителната страна на това изследване същите произволни етикети водят до това другите да бъдат третирани с по-голямо уважение, ако някоя авторитетна фигура ги е етикетирала позитивно. На тези, които са възприемани като „мили“ се вреди най-малко. Следователно силата на хуманизирането да противодейства на наказанията е с еднакво теоретично и социално значение като явлението дехуманизация. Тук се крие важно послание за силата на думите, етикетите, реториката и стереотипизираното етикетиране, които могат да се използват за добро или за зло. Трябва да пренапишем детското стихче „Камъни и пръчки могат да строшат костите ми, но прякорите никога няма да ми навредят“, за да променим последната фраза на „но лошите прякори могат да ме убият, а добрите — да ме утешат“.

И накрая, какво да кажем за вариациите в отговорността за нивото на електрошокове, които се прилагат? Значително по-високи равнища на електрошокове са приложени, когато участниците вярват, че нивото на шока е средностатистическа реакция на техния екип, а не когато е директното ниво на личното решение на всеки човек. Както видяхме преди, разсейването на отговорността — каквато и форма да приеме — намаля задръжките срещу причиняването на вреда на другите. Както може да се прогнозира, най-високите нива на електрошокове — и очаквана вреда — са приложени, когато участниците се чувстват по-малко лично отговорни и когато техните жертви са дехуманизирани.

Когато екипът на Бандура оценява как изследваните лица са оправдали представянето си, установява, че дехуманизирането подтиква към използването на самоопрощаващи оправдания, които на свой ред са свързани със засилено наказание. Тези резултати за начина, по който хората дезангажират своите обичайни лични санкции срещу поведението по начини, които са вредни за другите, карат Бандура да разработи концептуалния модел на „нравственото дезангажиране“.

[1] A. Bandura, B. Underwood, and M. E. Fromson, „Disinhibition of Aggression Through Diffusion of Responsibility and Dehumanization of Victims“ Journal of Research in Personality 9 (1975): с. 253–269. ↑

Механизми на нравствено дезангажиране

Този модел започва с допускането, че повечето хора приемат нравствени стандарти заради протичащите процеси на нормална социализация, докато растат. Тези стандарти действат като насоки за просоциално поведение и възпиращи антисоциалното поведение фактори, както са определени от техните семейства и социалната общност. В течение на времето тези външни нравствени стандарти, наложени от родителите, учителите и другите авторитети, се интернализират като кодекси на лично поведение. Хората развиват лични контролни механизми над своите мисли и действия, които ги удовлетворяват и осигуряват чувство за собствена стойност. Научават се да се санкционират, за да предотвратяват нехуманните и да подпомагат хуманните действия. Саморегулаторните механизми не са фиксирани и статични в отношението си към нравствените стандарти на човека. Те по-скоро се управляват от динамичен процес, в който нравствената автоцензура може да бъде селективно активирана, за да се ангажира човек в приемливо поведение или в други моменти нравствената автоцензура се дезангажира от осъдителното поведение. Хората и групите могат да поддържат чувството си за морални стандарти, като просто дезангажират обичайното си нравствено функциониране в определени моменти, ситуации, за определени цели. Те сякаш изместват морала си на неутрална позиция и се пускат по инерция, без да се притесняват от блъскането на пешеходци, докато по-късно не се върнат към по-висока скорост, към по-висока нравствена основа.

Моделът на Бандура продължава, за да осветли конкретните психични механизми, които хората генерират, за да превърнат вредните си действия в нравствено приемливи, докато селективно дезангажират собствените си санкции, които регулират поведението им. Тъй като това е толкова фундаментален човешки процес, Бандура настоява, че той способства за обяснението не само на политическото, военното и терористичното насилие, но и „всекидневните ситуации, в които почтени хора рутинно изпълняват дейности, които подпомагат техните интереси, но имат вредни ефекти върху хората“[1].

За всеки от нас става възможно да се дезангажира нравствено от всякакъв тип деструктивно или зло поведение, когато активираме един или повече от следните четири типа когнитивни механизми.

Първо, можем да предефинираме вредното си поведение като почтено. Създаването на нравствено оправдание за дадено действие чрез приемането на морални императиви, които санкционират насилието, прави това. Създаването на изгодни сравнения, които съпоставят нашето праведно поведение със злото поведение на нашите врагове, също прави това. (Ние само ги измъчваме; те ни обезглавяват.) Използването на евфемистичен език, който прочиства реалността от нашите жестоки действия, също прави това добре. („Косвени щети“ означава, че цивилни са били бомбардирани и превърнати в пепел; „приятелски огън“ означава, че войник е бил убит от глупостта или преднамерените усилия на своите другари.)

Второ, можем да минимизираме чувството си за пряка връзка между нашите действия и техните вредни резултати, като разсейваме или изместваме личната си отговорност. Спестяваме си самоосъждането, ако не възприемаме себе си като извършители на престъпления срещу човечеството.

Трето, можем да променим начина, по който мислим за действителната вреда, причинена от нашите действия. Можем да пренебрегваме, изкривяваме, минимизираме или да не вярваме, че поведението ни има някакви вредни последици.

И накрая, можем да реконструираме възприятието си за жертвите като заслужаващи своето наказание, като ги обвиняваме за последиците и, разбира се, като ги дехуманизираме, възприемайки ги като намиращи се под нивото на справедливата ни загриженост, запазена за събратята човешки същества.

[1] Вж. обширните трудове на Албърт Бандура върху нравственото дезангажиране; сред тях са: A. Bandura, Social Foundations of Thought and Action: A Social Cognitive Theory (Englewood Cliffs, NJ: Prentice-Hall, 1986); A. Bandura, „Mechanisms of Moral Disengagement“, in Origins of Terrorism: Psychologies, Ideologies, Theologies, States of Mind, ed. W. Reich (Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1990) с. 161-191; A. Bandura, „Moral Disengagement in the Perpetration of Inhumanities“, Personality and Social Psychology Review (Special Issue on Evil and Violence) 3 (1999): с. 193-209; A. Bandura. „The Role of Selective Moral Disengagement in Terrorism“ in Psychosocial Aspects of Terrorism: Issues, Concepts and Directions, ed. F. M. Mogahaddam and A. J. Marsella (Washington, DC: American Psychological Association Press, 2004), с. 121-150; A. Bandura, C. Barbaranelli, G. V. Caprara, and C. Pastorelli, „Mechanisms of Moral Disengagement in the Exercise of Moral Agency“, Journal of Personality and Social Psychology 71 (1996): с. 364-374; M. Osofsky, A. Bandura, and P. G. Zimbardo, „The Role of Moral Disengagement in the Execution Process“, Law and Human Behavior 29 (2005): с. 371–393. ↑

Разбирането на дехуманизирането не означава извиняването му

Важно е още веднъж да добавя тук, че такива психологически анализи никога не целят да извинят или да приемат лековато безнравствените и незаконните поведения на извършителите. Като правим експлицитни психичните механизми, които хората използват, за да дезангажират своите нравствени стандарти от поведението си, сме в по-добра позиция да преобърнем процеса, утвърждавайки наново нуждата от нравствено ангажиране като критично важно за подпомагането на емпатичната човечност между хората.

Създаване на дехуманизирани врагове на държавата

Сред оперативните принципи трябва да добавим към арсенала ни от оръжия, които пускат в ход зли действия от обикновени добри мъже и жени, тези, разработени от националните държави, за да подтикват собствените си граждани. Научаваме за някои от тези принципи, като обмислим как страните подготвят младите мъже да участват в смъртоносни войни, докато подготвят гражданите да приемат ангажирането в агресивни войни. Специална форма на когнитивно обуславяне чрез пропаганда способства за постигането на тази трудна трансформация. От националната медийна пропаганда (заедно с правителствата) се създават „образи на врага“ за да се подготвят войниците и гражданите да мразят онези, които съответстват на новата категория „твоя враг“. Такова умствено обуславяне е най-мощното оръжие на войника. Без него той може никога да не постави друг млад мъж на мушката си и да го убие. То предизвиква страх от уязвимостта сред гражданите, които могат да си представят какво ще бъде, ако са доминирани от този враг[1]. Този страх преминава в омраза и готовност да се предприеме враждебно действие, за да се намали заплахата. Той се разширява в готовност да изпращаме децата си да умрат или да бъдат осакатени в битка срещу заплашващия враг.

Във Faces of the Enemy („Лицата на врага“) Сам Кийн[2] показва как архетипите на врага се създават от зрителната пропаганда, която повечето страни използват срещу тези, които са преценени като опасни „те“, „аутсайдери“, „врагове“. Тези зрителни образи създават консенсусна обществена параноя, фокусирана върху врага, който ще навреди на жените, децата, домовете, на начина на живот на тази нация, унищожавайки нейните фундаментални убеждения и ценности. Такава пропаганда е широко практикувана по целия свят. Независимо от националните различия по много измерения, пак е възможно да категоризираме цялата подобна пропаганда в подбран набор, използван от homo hostilis[3]. В създаването на нов зъл враг в умовете на добрите членове на праведните племена „врагът“ е: агресор, безличен, изнасилвач, безбожник, варварин, алчен, престъпник, мъчител, убиец, абстракция или дехуманизирано животно. Плашещите образи разкриват това, че собствената нация е унищожавана от животни, страхът от които е най-универсален: змии, плъхове, паяци, насекоми, гущери, гигантски горили, октоподи или дори „английски прасета“.

Последен пункт за последиците от приемането на дехуманизирана концепция за избрани други хора са немислимите неща, които сме готови да им причиним, след като те официално са обявени за различни и нежелателни. Повече от 65 хиляди американски граждани са стерилизирани против волята им по време на епоха (от 20-те до 40-те години на XX век), когато защитниците на евгениката използват научни оправдания, за да прочистват човешката раса, като я освобождават от всички онези с нежелателни черти. Очакваме това от Адолф Хитлер, но не и от един от най-почитаните юристи на Америка — Оливър Уендъл Холмс. Той отсъжда подкрепено от мнозинството становище (1927), че законите за принудителна стерилизация, които далеч не са неконституционни, са социално добро:

По-добре е за света, ако вместо да чакаме да екзекутираме изроденото потомство за престъпления или да ги оставим да умрат от глад заради слабоумието си, обществото да попречи на онези, които са явно негодни, да продължат своя вид. Три поколения от имбецили са достатъчно[4].

Моля, спомнете си изследването, цитирано в глава 12, със студенти в Университета на Хаваи, които са готови да приемат „окончателното решение“, за да елиминират негодните, дори и членове на собственото си семейство, ако е необходимо.

Както САЩ, така и Англия имат дълга история на ангажиране във „войната срещу слабите“ Те са имали своя дял от гласовити, влиятелни защитници на евгениката, които са проповядвали и научно са оправдавали планове за освобождаване на нацията от негодните, като същевременно се засилва привилегированият статус на най-пригодените[5].

[1] В един репортаж на „Ройтерс“ 35-годишна майка хуту на име Муканкуая казва, че тя и други жени хуту са арестували децата на техните съседи тутси, които са започнали да възприемат като техни „врагове“. Със страшна решимост те пребили със сопи и до смърт изумените деца. „Те не плакаха, защото ни познаваха — казва тя. — Просто се бяха ококорили. Убихме твърде много, за да ги броим.“ Нейното нравствено ангажиране включва вярата, че тя и другите жени убийци са „правели услуга на децата“: по-добре да умрат сега, защото ще бъдат сираци, имайки предвид, че бащите им са били заклани с мачетета, които правителството е дало на мъжете хуту, а майките им са били изнасилени и убити от тях. Децата щели да имат труден живот пред себе си — разсъждавали тя и другите майки хуту, така че ги пребили до смърт, за да избегнат това мрачно бъдеще. ↑

[2] Вж. S. Keen, Faces of the Enemy: Reflections on the Hostile Imagination (San Francisco, CA: Harper San Francisco, 2004 [1991]). Also well worth watching is his companion DVD (2004). ↑

[3] От латински — враждебният биологичен вид. — Б.пр. ↑

[4] От Harry Bruinius, Better for All the World: The Secret History of Forced Sterilization and Americas Quest for Racial Purity (New York: Knopf, 2006). ↑

[5] Вж. F. Galton, Hereditary Genius: An Inquiry into Its Laws and Consequences, 2nd ed. (London: Macmillan, 1892; Watts and Co. 1950); R. A. Soloway, Democracy and Denigration: Eugenics and the Declining Birthrate in England. 1877–1930 (Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1990); Race Betterment Foundation, Proceedings of the Third Race Betterment Conference (Battle Creek, MI: Race Betterment Foundation, 1928); E. Black, War Against the Weak: Eugenics and America’s Campaign to Create a Master Race (New York: Four Walls Eight Windows, 2003); E. Black, IBM and the Holocaust: The Strategic Alliance Between Nazi Germany and Americas Most Powerful Corporation (New York: Crown, 2001). ↑

Злото на бездействието: пасивните странични наблюдатели

Единственото нужно, за да триумфира злото, е добрите хора да не правят нищо.

британският държавник Едмънд Бърк

Трябва да научим, че пасивно да приемаш несправедлива система означава да сътрудничиш на тази система и така да ставаш съучастник в нейното зло.

Мартин Лутер Кинг-младши[1]

Обичайният ни поглед към злото се фокусира върху насилническите, деструктивни действия на извършителите, но неуспехът да се действа също може да е форма на зло, когато се изисква оказване на помощ, несъгласие, неподчинение или надуване на свирката. Един от най-критичните, най-малко признаваните допринасящи фактори за злото надскача протагонистите на вредата и ни насочва към мълчаливия хор, който гледа, но не вижда, който чува, но не слуша. Тяхното мълчаливо присъствие на сцената на злодеянията прави мъглявата граница между доброто и злото още по-мъглява. Сега питаме: защо хората не помагат? Защо хората не действат, когато е нужна тяхната помощ? Тяхната пасивност техен личен дефект на безсърдечие, на безразличие ли е? Обратното: има ли идентифицируема социална динамика, която отново участва тук?

[1] M. L. King, Jr., Strength to Love (Philadelphia: Fortress Press, 1963), с. 18. ↑

Случаят с Кити Дженовезе: социални психолози на помощ… със закъснение

В голям градски център като Ню Йорк, Лондон, Токио или Мексико човек е заобиколен буквално от десетки хиляди хора. Вървим до тях по улиците, седим до тях в ресторантите, кината, автобусите и влаковете, чакаме на опашка с тях, но оставаме несвързани, сякаш те не съществуват. За една млада жена в Куинс те не съществуват тогава, когато тя има най-голяма нужда от тях.

В продължение на повече от половин час 38 уважавани, подчиняващи се на закона граждани на Куинс [Ню Йорк] гледат убиец да дебне и да промушва жена в три отделни нападения в Кю Гардънс. Два пъти звукът от гласовете им и внезапната светлина от лампите в спалните им го прекъсват и го подплашват. Всеки път, когато той се връща, я намира и отново я намушква. Нито един човек не се обажда по телефона в полицията по време на нападенията; един свидетел се обажда в полицията, след като жената вече е мъртва [„Ню Йорк Таймс“, 13 март 1964].

Скорошен анализ на детайлите на този случай хвърля съмнения по въпроса колко хора наистина са видели събитията, докато се разгръщат, и дали наистина са схванали какво става, имайки предвид, че много са възрастни и са внезапно събудени посред нощ. Въпреки това като че ли няма съмнение, че много от жителите на този поддържан, обикновено тих квартал почти в предградията чуват смразяващите кръвта писъци и по никакъв начин не помагат. Кити умира сама на стълбището, когато вече не може да избяга от полуделия си убиец.

Само няколко месеца по-късно обаче има още по-образно и смразяващо описание на това колко отчуждени и пасивни могат да бъдат страничните наблюдатели. Осемнадесетгодишна секретарка е пребита, душена, съблечена гола и изнасилена в офиса си. Когато тя най-накрая успява да се изплъзне от нападателя си — гола и кървяща, тича по стълбището на сградата към вратата с писъци: „Помогнете ми! Помощ! Той ме изнасили!“. Тълпа от около 40 души се събира на натоварената улица и наблюдава, докато изнасилвачът я завлича обратно нагоре по стълбите, за да продължи да я малтретира. Никой не й помага! Само случайното пристигане на минаващ полицай предотвратява по-нататъшното малтретиране и вероятно убийство („Ню Йорк Таймс“, 6 май 1964).

Изследване на намесата на страничния наблюдател

Социалните психолози се вслушват в алармата, като започват поредица от пионерски изследвания на намесата на страничния наблюдател. Те контрират обичайното тресавище на диспозиционните анализи какво не е наред с коравосърдечните странични наблюдатели в Ню Йорк, като се опитват да разберат какво в ситуацията замразява просоциалните действия на обикновените хора. По онова време Биб Латане и Джон Дарли[1] са преподаватели в университети в Ню Йорк — съответно Колумбия и Нюйоркския университет, — така че са близо до центъра на действието. Техните полеви изследвания са провеждани на различни места в Ню Йорк, например в метрото и по улични ъгли, но и в лаборатории.

Изследванията им водят до противоречащо на интуицията заключение: колкото повече хора наблюдават спешния случай, толкова по-малко вероятно е да се намесят, за да помогнат. Да си част от пасивно наблюдаваща група означава, че всеки човек приема, че другите са на разположение и могат или ще помогнат, така че е по-малък натискът да се инициира действие, отколкото когато хората са сами или само с още един наблюдател. Просто присъствието на другите разсейва чувството за лична отговорност на всеки човек да се намеси. Личностните тестове на участниците не показват значимо взаимоотношение между нечии конкретни личностни характеристики и скоростта или вероятността за намеса в симулирани извънредни ситуации[2].

Нюйоркчаните, подобно на лондончаните, берлинчаните или други хора от големи градове по света, е вероятно да помогнат и ще се намесят, ако са директно помолени или когато са сами или са заедно само с един-двама души. Колкото повече хора присъстват, които биха могли да помогнат в спешна ситуация, толкова повече приемаме, че някой друг ще се намеси, така че не е необходимо да се зареждаме с енергия, за да приемем някакъв личен риск. Вместо коравосърдечие, ненамесата не се дължи само на страхове за собствения живот в ситуация с насилие, но и защото човек отрича сериозността на ситуацията, страхува се, че ще направи нещо погрешно и ще изглежда глупаво, или се притеснява за „цената“ на ангажирането в „чуждите работи“. Има я и изплуващата групова норма на пасивно бездействие.

Социалните ситуации се създават и могат да се модифицират от хората. Ние не сме роботи, които действат въз основа на програми от ситуационни изисквания, а можем да променяме всяко програмиране чрез собствените си креативни и конструктивни действия. Проблемът е, че твърде често приемаме дефинициите на другите на ситуацията и техните норми, вместо да сме готови да поемем риска да оспорим нормата и да отворим нови канали на поведенчески възможности. Едно интересно следствие от изследванията върху пасивните и откликващите странични наблюдатели е появата на относително нова област на социалнопсихологически изследвания върху оказването на помощ и алтруизма (добре обобщени в монография на Дейвид Шрьодер и неговите колеги)[3].

[1] B. Latane and J. M. Darley, The Unresponsive Bystander: Why Doesn’t He Help? (New York: Appleton-Century-Crofts, 1970). ↑

[2] J. M. Darley and B. Latane, „Bystander Intervention in Emergencies: Diffusion of Responsibilities“, Journal of Personality and Social Psychology 8 (1968): с. 377–383. ↑

[3] D. A. Schroeder, L. A. Penner, J. F. Dovidio, and J. A. Pilliavan, The Psychology of Helping and Altruism: Problems and Puzzles (New York: McGraw-Hill, 1995). Вж. също C. D. Batson, „Prosocial Motivation: Why Do We Help Others?“ in Advanced Social Psychology, ed. A. Tesser (New York: McGraw-Hill, 1995), с. 333-381; E. Straub, „Helping a Distressed Person: Social, Personality, and Stimulus Determinants“, Advances in Experimental Social Psychology, vol. 7, ed. L. Berkowitz (New York: Academic Press, 1974), с. 293–341. ↑

Колко добри са добрите самаряни, когато бързат?

Екип от социални психолози организира истински влиятелна симулация, която демонстрира, че неуспехът да се помогне на страдащи непознати е по-вероятно да се дължи на ситуационни променливи, отколкото на диспозиционна неадекватност[1]. Това е едно от любимите ми изследвания, затова нека го разиграем ролево отново, все едно вие сте участник.

Представете си, че сте студент, който учи за свещеник в Теологичната семинария на Принстънския университет. На път сте, за да изнесете проповед върху притчата за Добрия самарянин, така че да може да бъде записана за психологически експеримент върху ефективното общуване. Знаете много добре пасажа от Евангелието на Лука, глава 10. В него се разказва за единствения човек, който спрял, за да помогне на жертва в беда отстрани на пътя от Йерусалим до Йерихон. Евангелието ни разказва, че той ще пожъне своята справедлива награда в Рая за това, че е бил Добрия самарянин на земята — библейски урок за добродетелите на алтруизма, в който да се вслушаме всички.

Представете си освен това, че сте се запътили от катедрата по Психология към центъра за видеозаписване и минавате покрай непознат, свил се на алеята в тежка беда — паднал е на земята, стене и очевидно има нужда от помощ. Е, можете ли да си представите някакви условия, които ще ви накарат да не спрете, за да бъдете Добрия самарянин, особено когато умствено репетирате притчата за Добрия самарянин точно в този момент?

Превъртаме към психологическата лаборатория. Казва ви се, че закъснявате за назначената сесия за видеозапис и затова трябва да бързате. Други студенти по теология са разпределени по случаен начин в условия, в които научават, че имат малко време или много повече време, за да стигнат до центъра за видеозаписване. Защо обаче времевият натиск върху вас (или другите) трябва да има значение, ако сте добър човек, свят човек, човек, който мисли за добродетелта на намесата, за да се окаже помощ на непознати в беда, както е направил този библейски Добър самарянин? Аз съм готов да се обзаложа, че вие бихте искали да вярвате, че няма да има значение, че в тази ситуация ще спрете и ще помогнете, без значение какви са обстоятелствата. И другите семинаристи ще се притекат на помощ на човека в беда.

Опитайте отново: ако сте се обзаложили така, губите облога. Заключението от гледна точка на жертвата е следното: не бъдете човек в нужда, когато хората закъсняват и бързат. Почти всеки един от семинаристите — цели 90% от тях — подминава непосредствено убедителния шанс да бъда Добър самарянин, защото бърза, за да стигне навреме за изнасянето на проповед за него. Те са обект на сблъсък на изискванията на задачите: да помогнат на науката или да помогнат на жертвата. Печели науката, а жертвата е оставена да страда. (Както вече се досещате, жертвата всъщност е доверено лице на експериментатора.)

Колкото повече време смятат семинаристите, че имат, толкова по-вероятно е да спрат и да помогнат. Следователно ситуационната променлива времеви натиск обяснява големите вариации в това, кой помага и кой е пасивен страничен наблюдател. Няма нужда да се прибягва до диспозиционни обяснения, че студентите по теология са кораво сърдечни, цинични или безразлични, както се приема за неоказалите помощ нюйоркчани в случая на бедната Кити Дженовезе. Когато изследването е повторено, се получава същият резултат, но когато семинаристите са на път да изпълнят не толкова важна задача, огромното мнозинство наистина спира, за да помогне. Урокът от това изследване е не да питаме кой помага или не помага, а по-скоро кои са социалните и психологическите характеристики на ситуациите, когато се опитваме да разберем ситуациите, в които хората не успяват да помогнат на тези в беда[2].

[1] J. M. Darley and C. D. Batson, „From Jerusalem to Jericho: A Study of Situational Variables in Helping Behavior“, Journal of Personality and Social Psychology 27 (1973): с. 100–108. ↑

[2] C. D. Batson et al. „Failure to Help in a Hurry: Callousness or Conflict?“, Personality and Social Psychology Bulletin 4 (1978): с. 97–101. ↑

Институционализираното зло на бездействието

В ситуациите, в които злото се практикува, има извършители, жертви и оцелели. Често обаче има и наблюдатели на течащите дейности, или хора, които знаят какво става и не се намесват, за да помогнат или да оспорят злото, и така го подпомагат да упорства чрез бездействието си.

Добрите ченгета са тези, които никога не се противопоставят на бруталността на техните колеги, пребиващи малцинствата по улиците или в задните стаички на полицейското управление. Добрите епископи и кардинали са били тези, които са прикривали греховете на техните хищнически енорийски свещеници заради своите по-важни притеснения за образа на Католическата църква. Те са знаели какво не е наред и не са направили нищо, за да се изправят пред наистина това зло, а по този начин са подпомогнали тези педерасти да продължават да съгрешават година след година (с крайната цена Църквата да изплати милиарди в обезщетения и да се изправи пред многобройни разочаровани последователи)[1].

По същия начин добрите работници в „Енрон“, „УърлдКом“, „Артър Андерсън“ и редица други сходно корумпирани корпорации в Америка са били тези, които са си затваряли очите, когато счетоводните книги са били подправяни. Нещо повече: както отбелязах по-рано, в Станфордския затворнически експеримент добрите надзиратели бяха тези, които никога не се намесиха в името на страдащите затворници, за да накарат лошите надзиратели да олекотят наказанията, като по този начин имплицитно оневиняваха техния непрекъснато ескалиращ тормоз. Аз бях този, който видя тези злини и ограничи само насилието на надзирателите с моя интервенция, но позволих психичния тормоз да изпълва нашия затвор в подземието. Като се поставих в капана на противоречащите си роли на изследовател и директор на затвора, бях объркан от техните двойни изисквания, които замъглиха фокуса ми върху страданието, осъществяващо се пред очите ми. Следователно аз също бях виновен в злото на бездействието.

На нивото на националните държави това бездействие — когато е необходимо действие — позволява да процъфтяват масовите убийства и геноцид, както стана в Босна и Руанда, и по-наскоро в Дарфур. Нациите, подобно на отделните хора, често не желаят да се ангажират и също отричат сериозността на заплахата и нуждата от незабавно действие. Те също са готови да повярват на пропагандата на управниците на фона на воплите на жертвите. Освен това често има вътрешен натиск върху вземащите решения от тези, които „правят бизнес там“ да изчакат.

Един от най-тъжните случаи на институционалното зло на бездействието, които знам, е от 1939 г., когато американското правителство и неговият човеколюбив президент Франклин Д. Рузвелт отказват да позволят на кораб, натоварен с еврейски бежанци, да акостира в американско пристанище. Корабът „Сейнт Луис“ идва от Хамбург, Германия, и плава за Куба с 937 еврейски бежанци, бягащи от Холокоста. Кубинското правителство се отказва от предишното си съгласие да ги приеме. В продължение на 12 дни тези бежанци и капитанът на кораба се опитват отчаяно да получат разрешение от американското правителство да влязат в пристанището на Маями, което виждат пред себе си. След като му е отказано разрешение да влезе в това или в което и да било друго пристанище, корабът обръща курса и отново пресича Атлантика. Някои бежанци са приети във Великобритания и в други страни, но мнозина най-накрая умират в нацистки концлагери. Представете си да сте толкова близо до свободата и след това да умрете като роб!

[1] „Abuse Scandal to Cost Catholic Church at Least $2 Billion, Predicts Lay Leader“, Associated Press, July 10, 2005. Вж. също документалния филм Deliver Us from Evil, който е за отец Оливър О’Трейди, осъден за серийни блудства с малки момчета и момичета в период от две десетилетия в Северна Каролина. Кардинал Роджър Махони, който е знаел за множеството оплаквания от него, не отстранява О’Трейди, а вместо това периодично мести този пристрастен към секса в други енории, където той продължава да се радва на свежи попълнения от деца жертви. (Филмът е режисиран от Ейми Бърг и се разпространява от Lionsgate Films, октомври 2006 г.). ↑

Защо ситуациите и системите имат значение?

В цялата история именно бездействието на тези, които са можели да действат, безразличието на онези, които би трябвало да бъдат достатъчно мъдри, за да се държат по по-отговорен начин, мълчанието на гласа на справедливостта, когато е имал най-голямо значение, са това, което е направило възможно злото да триумфира.

Хайле Селасие, бивш император на Етиопия

Всеизвестна истина в психологията е, че личността и ситуациите взаимодействат, за да генерират поведението; хората винаги действат в рамките на определен поведенчески контекст. Хората са както продукти на различната си среда, така и създатели на средата, на която се натъкват[1]. Човешките същества не са пасивни обекти, които просто са блъскани от условията на средата. Хората обикновено избират средата, в която ще влязат или ще избягват, и могат да я променят с присъствието и с действията си, влияейки върху другите в тази социална сфера и трансформирайки средата си по хиляди начини. По-често ние сме активни действащи лица, способни да влияем върху хода на живота си, а също и да оформяме съдбата си[2]. Нещо повече: човешкото поведение и човешките общества са силно повлияни от фундаментални биологични механизми, както и от културните ценности и практики[3].

Човекът е „законната валута“ в практически всички основни западни институции в медицината, образованието, правото, религията и психиатрията. Тези институции колективно способстват за създаването на мита, че хората винаги контролират поведението си, че действат въз основа на свободната си воля и рационалния си избор и следователно са лично отговорни за всяко и всички свои действия. Освен ако не са „луди“ или невменяеми, хората, които извършват нарушение, трябва да знаят, че го правят и че ще бъдат наказани по съответния начин. Ситуационните фактори се приемат просто като набор от минимално релевантни външни обстоятелства. В оценяването на различните допринасящи фактори за което и да е поведение „диспозиционалистите“ залагат „големите пари“ на Човека, а „стотинките“ — на Ситуацията. Това становище привидно почита достойнството на хората, които трябва да имат вътрешната сила и воля да се съпротивляват на всички изкушения и ситуационни примамки. Тези от нас, които сме на другата страна на това концептуално разделение, вярваме, че такава гледна точка отрича реалността на нашата човешка уязвимост. Разпознаването на такива общи слабости пред лицето на типовете ситуационни фактори, които прегледахме в пътуването ни досега, е първата стъпка в укрепването на съпротивата срещу подобни вредни влияния в развитието на ефективни стратегии, които подкрепят издръжливостта както на отделните хора, така и на общностите.

Ситуационисткият подход би трябвало да ни насърчи да споделяме дълбоко чувство на скромност, когато се опитваме да разберем „немислими“, „невъобразими“, „безсмислени“ злодеяния — насилие, вандализъм, самоубийствен тероризъм, изтезания или изнасилване. Вместо незабавно да прегръщаме праведната морална поза, която ни дистанцира нас, добрите хора, от лошите и се отнася грубо към анализите на каузалните фактори в ситуацията, ситуационният подход дава на тези „други“ предимството на „атрибутивната благотворителност“. Той ни учи на урока, че всяко дело — добро или зло, — което някое човешко същество някога е извършило, можем да извършим и ние с вас, стига да действат същите ситуационни сили.

Нашата система на наказателно правосъдие разчита прекалено силно на гледищата на здравия разум, към които се придържа общата аудитория по отношение на причините, които карат хората да извършват престъпления — обикновено само мотивационни и личностни детерминанти. Време е правосъдната ни система да вземе предвид значителния обем доказателства от поведенческите науки за силата на социалния контекст в повлияването на поведението — както престъпните действия, така и нравствените постъпки. Моите колеги Лий Рос и Дона Шестовски предлагат проницателен анализ на предизвикателствата, които съвременната психология поставя пред правната теория и практика. Тяхното заключение е, че правната система може да приеме модела на медицинската наука и практика, като се възползва от актуалните изследвания върху това, което се обърква, както и онова, което е както трябва в начина, по който функционират психиката и тялото:

Функционирането на наказателноправната система не бива да се ръководи от илюзии за последователността на поведението в различните ситуации, от погрешни идеи за влиянието на диспозициите срещу ситуациите в насочването на поведението, от неуспеха в обмислянето на логиката на взаимодействията между човека и ситуацията или дори от утешаващите, но до голяма степен нереални идеи за свободната воля, както не бива да се ръководи и от идеите за вещерството или демоничното обладаване, които някога са били част от здравия разум[4].

[1] L. Ross and R. E. Nisbett, The Person and the Situation (Philadelphia: Temple University Press, 1991). ↑

[2] A. Bandura, Self-Efficacy: The Exercise of Control (New York: Freeman, 1997). ↑

[3] R. Kueter, The State of Human Nature (New York: iUniverse, 2005). For a review of cultures psychological effects, вж. R. Brislin, Understanding Cultures Influence on Behavior (Orlando, FL: Harcourt Brace Jovanovich, 1993). Вж. също H. Markus and S. Kitayama, „Culture and the Self: Implications for Cognition, Emotion and Motivation“, Psychological Review 98 (1991): с. 224–253. ↑

[4] L. Ross and D. Shestowsky, „Contemporary Psychology’s Challenges to Legal Theory and Practice“, Northwestern University Law Review 97 (2003): 1081-1114; цитатът е на с. 1114. Освен това е ценно да се прочете обширния обзор и анализ на мястото на ситуацията в правото и икономиката от двама юристи: Jon Hanson and David Yosifon, „The Situation: An Introduction to the Situational Character, Critical Realism, Power Economics, and Deep Capture“, University of Pennsylvania Law Review 129 (2003): с. 152–346. В допълнение моят сътрудник в изследването Крейг Хейни е писал пространно за необходимостта от по-голямо включване на контекстуалните фактори в правосъдието; вж. например C. Haney, „Making Law Modern: Toward a Contextual Model of Justice“, Psychology, Public Policy and Law 8 (2002): с. 3–63. ↑

Оценяване на ситуационната власт

На субективно равнище можем да кажем, че трябва да бъдете поставени в ситуацията, за да оцените нейното трансформиращо влияние върху вас и другите, които са ситуирани по подобен начин. Гледането отвън няма да свърши работа. Абстрактното познание за ситуацията, дори когато е детайлно, не улавя афективния тон на мястото, неговите невербални характеристики, оформящите се норми или его-включването и физиологичната възбуда от това, че си участник в нея. Разликата е между това да си член на публиката по време на телевизионна игра и да си състезател на сцената. Това е една от причините преживелищното учене да има такива силни ефекти, както е в демонстрациите в класната стая на г-жа Елиът и Рон Джоунс, за които говорихме по-рано. Спомняте ли си, че когато 40 психиатри са помолени да прогнозират резултата от експерименталната процедура на Милграм, те изключително много подценяват влиянието на силния авторитет? Те казват, че само 1% ще стигне до края — до максималния шок от 450 волта. Вече видяхте колко далече е това от истината. Те не успяват да оценят напълно влиянието на социалнопсихологическата среда в принуждаването на обикновени хора да направят това, което обикновено не биха направили.

Колко важна е властта на ситуациите? Неотдавнашен обзор на социалнопсихологическите изследвания през последните сто години събира резултатите от повече от 25 хиляди изследвания, включващи 8 милиона души[1]. Тази амбициозна компилация използва статистическата техника метаанализ, който е количественото обобщение на резултатите от различни изследвания, което разкрива размера и консистентността на такива емпирични резултати. От 322 отделни метаанализи цялостният резултат е, че този огромен обем социалнопсихологически изследвания генерират значителни размери на ефекта — че властта на социалните ситуации е надежден и солиден ефект.

Тези данни отново са анализирани с фокус само върху изследванията, релевантни за разбирането на променливите на социалния контекст и принципите, които участват, когато обикновени хора се ангажират в изтезания. Изследователката от Принстънския университет Сюзан Фиск открива 1500 размери на ефекта, които разкриват консистентно и надеждно влияние на ситуационните променливи върху поведението. Тя заключава: „Социалнопсихологическите доказателства подчертават силата на социалния контекст, с други думи, силата на междуличностната ситуация. Социалната психология е натрупала едновековно познание от различни изследвания за това, как хората си влияят взаимно за добро или зло“.[2]

[1] F. D. Richard, D. F. Bond, Jr, and J. J. Stokes-Zoota, „One Hundred Years of Social Psychology Quantitatively Described“, Review of General Psychology 7 (2003): с. 331–363. ↑

[2] S. T. Fiske, L. T. Harris, and A. J. C. Cudy, „Why Ordinary People Torture Enemy Prisoners“, Science (Policy Forum) 306 (2004): 1482-1483; цитатът е на с. 1482. Освен това вж. анализите на Сюзън Фиск в Susan Fiske, Social Beings (New York: Wiley, 2003). ↑

Поглед напред към ябълки, каци и вещи мошеници

Дойде времето да съберем аналитичния си багаж и да продължим пътуването си към далечната чужда земя на Ирак, за да се опитаме да разберем един необикновен феномен в наше време: дигитално документираните злоупотреби с иракчаните, задържани в затвора в Абу Граиб. Разкритията за тези нарушения срещу човечността излизат от онзи таен затвор в Сектор 1А, онзи малък магазин на ужасите, за да отекнат по целия шокиран свят. Как е могло това да се случи? Кой е бил отговорен? Защо са били правени фотографии, които въвличат мъчителите в акта на извършването на техните престъпления? Тези и други въпроси изпълват медиите в продължение на месеци. Президентът на САЩ се заклева „да стигне до дъното на това“. Редица политици и спецове вещо обявяват, че това е дело на няколко „гнили ябълки“. Извършителите не са нищо повече от група садистични „безчестни войници“.

Нашият план е да изследваме наново станалото и как се е случило. Сега вече сме адекватно подготвени, за да съпоставим този стандартен диспозиционен анализ на идентифициране на злосторниците, „гнилите ябълки“ в иначе уж добрата каца, с нашето търсене на ситуационни детерминанти — природата на тази гнила каца. Освен това ще прегледаме някои от заключенията от различни независими разследвания на тези злодеяния, които ще ни отведат отвъд ситуационните фактори, за да замесят Системата — военна и политическа — в нашата обяснителна смес.

14. Тормозът и изтезанията в Абу Граиб: разбиране и персонализиране на неговите ужаси

Повратното Станфордско изследване ни отправя предупреждение за всички военни операции с арести… Психолозите са се опитали да разберат как и защо хората и групите, които обикновено действат хуманно, понякога може да действат по противоположния начин в определени обстоятелства.

Доклад на Независимата група Шлезинджър[1]

Вашингтон, окръг Колумбия, 28 април 2004 г. Бях в столицата, представлявайки Американската психологическа асоциация на среща на президентите на Съвета на Научното общество. С изключение на времето, когато пътувам, рядко имам време, за да гледам телевизия в средата на седмицата. Когато започнах да прехвърлям каналите в хотелската стая, попаднах на нещо, от което замръзнах. Невероятни образи проблясваха на екрана в програмата на Си Би Ес 60 Minutes II („60 минути II“)[2]. Голи мъже бяха натрупани един върху друг във висока пирамида, а американски войници стояха ухилени над купчината от затворници. Жена войник влачеше гол затворник насам-натам на кучешка каишка, завързана за врата му. Други затворници гледаха ужасено, сякаш са на косъм от нападение на зли немски овчарки. Кадрите продължаваха и продължаваха като порнографска презентация: голи затворници бяха накарани да мастурбират пред пушеща цигара жена войник, която поздравяваше одобрително с пляскане на ръце; затворници бяха накарани да симулират фелацио.

Изглеждаше немислимо американски войници да малтретират, унижават и измъчват своите пленници, като им налагат хомоеротични пози. Въпреки това обаче снимките бяха налице. И други невероятни кадри се сменяха на екрана: затворници, които стоят или са наведени в неудобни пози със зелени качулки или дамски розови бикини върху главата. Това ли бяха чудесните млади мъже и жени, изпращани в чужбина от Пентагона на славната мисия да занесат демокрацията и свободата в Ирак, който наскоро беше освободен от тирана/ мъчителя Саддам Хюсеин?

Беше изумително да видя, че в много от образите в това предаване на ужасите самите извършители се появяват заедно с жертвите си. Едно е да вършиш злодеяния, съвсем друго е да документираш собствената си виновност с графични, трайни снимки.

Какво са мислели, когато са правели своите „трофейни снимки“? И накрая се появи образът, който скоро щеше да стане представителният образ на психичните изтезания. Затворник с качулка несигурно се беше покачил на кашон с разперени ръце, а за пръстите му бяха завързани електрически проводници. Бяха го накарали да повярва (сержант Дейвис), че ако краката му поддадат и той падне от кашона, ще бъде убит от електрошок. Качулката му беше вдигната за малко, за да види жиците, тръгващи от стената и стигащи до тялото му. Това бяха фалшиви електроди, чиято цел беше предизвикване на тревожност, а не на физическа болка. Не знаем колко дълго е треперел от истински ужас за живота си, но лесно можем да си представим травмата от това преживяване и да изпитаме емпатия към този мъж с качулка на главата.

Поне дузина изображения се смениха на екрана; исках да изключа телевизора, но не можех да откъсна поглед, защото бях завладян от яркото въздействие на тези снимки и тяхното нарушение на очакванията. Преди дори да започна да обмислям хипотези какво би могло да предизвика такова поведение у войниците, бях уверен заедно с останалата част от нацията, че изтезанията са дело само на няколко „гнили ябълки“. Генерал Ричард Б. Майърс — председател на Обединения комитет на началник-щабовете на САЩ — в телевизионно интервю обяви изненадата си от тези обвинения и изумлението си от тези изображения на престъпен тормоз. Той обаче каза, че е сигурен, че няма доказателства малтретирането да е било „системно“. Точно обратното, настоя, че това са изолирани случаи на неколцина „войници калпазани“. Според този авторитетен военен говорител цели 99,9% от американските войници се представят по образцов начин в чужбина, т.е. няма нужда да сме разтревожени от този по-малко от 1% от тях, които са дефектни войници, извършили тези гнусни злоупотреби.

Затворът Абу Граиб: затворническа пирамида с усмихващи се надзиратели от военна полиция

Затворът Абу Граиб: военен полицай дърпа затворник на земята с кучешка каишка

„Честно казано, смятам, че всички ние сме разочаровани от действията на неколцина — каза бригаден генерал Марк Кимит, интервюиран от предаването 60 Minutes II. — Всеки ден ние обичаме нашите войници, но честно казано, някои дни невинаги се гордеем с тях“. Беше утешително да знаем, че само няколко „гнили“ ябълки, служещи като затворнически надзиратели в многото военни затвори в Америка, се ангажират в такива немислими актове на злонамерени изтезания[3].

Чакайте малко! Как би могъл генерал Майърс да знае, че това е изолиран инцидент, преди да е проведено цялостно разследване на неговата система от военни затвори в Ирак, Афганистан и Куба? Разобличението току-що беше публикувано; нямаше как да е имало достатъчно време някой да е провел цялостно разследване, за да се правят такива твърдения. Имаше нещо притеснително по отношение на тази авторитетна декларация, оневиняваща Системата и обвиняваща неколцината на дъното на кацата. Неговото твърдение напомняше онова, което полицейските шефове казват на медиите винаги когато се разкрие полицейски тормоз над заподозрени за престъпление — обвиняване на няколкото гнили ябълки — лоши ченгета, за да се отклони фокусът от нормите и обичайните практики в задните стаички на полицейските участъци или самото полицейско управление. Това втурване към приписването на диспозиционна преценка за „лошото момче“ на няколко правонарушители е твърде често срещано сред пазителите на Системата. По същия начин училищните директори и учителите използват този инструмент, за да обвиняват особено „нарушаващи реда“ ученици, вместо да отделят време, за да оценят отчуждаващите ефекти на скучния учебен план или лошите практики в класните стаи на конкретни учители, които може да са причинили такива нарушения на дисциплината.

Държавният секретар по отбраната Доналд Ръмсфелд осъди актовете като „ужасни“ и „неотговарящи на ценностите на нашата нация“. „Фотографските изображения на американския военен персонал, които обществеността видя, несъмнено засегнаха и разяриха всеки в Министерство на отбраната — каза той. — Всички нарушители трябва да бъдат наказани, процедурите — оценени и проблемите — коригирани.“ След това добави изявление, което по заобиколен начин сне критиките от армията заради нейната липса на подходящо обучение и подготовка на Запасната армейска военна полиция за такава трудна мисия: „Ако някой не знае, че вършенето на показаното на тези снимки е погрешно, жестоко, брутално, непочтено и противоречащо на американските ценности, аз не знам какъв тип обучение може да се осигури, за да бъде научен“.[4] Ръмсфелд обаче бързо предефинира природата на тези действия като „малтретиране“, а не като „мъчение“. Той каза: „Обвиненията досега са в малтретиране, което според мен е технически различно от мъчение. Няма да говоря за думата «мъчение»“.[5] Таймаут за още една пауза в този разказ: за каква техническа подробност говори Ръмсфелд[6]?

След като медиите разнасяха тези образи по целия свят в най-гледаното време по телевизията, на първите страници на вестниците, в списанията и по уебсайтовете в продължение на дни, президентът Буш започна незабавна и безпрецедентна програма за контрол на щетите, за да предпази репутацията на своята армия и на администрацията си, особено своя държавен секретар по отбраната. Той съвестно обявява, че ще организира независимо разследване, което да стигне до „дъното на това“. Чудех се дали президентът освен това ще нареди разследване, което може да стигне и до „върха“ на този скандал, така че да можем да видим цялостната картина, а не просто нейната рамка. Така изглеждаше, имайки предвид, че заместник-директорът по операциите на коалицията в Ирак бригаден генерал Марк Кимит публично заяви: „Бих искал да седя тук и да кажа, че това са единствените случаи на малтретиране в затворите, за които знаем, но знаем, че е имало и някои други, откакто сме тук, в Ирак“. (Това не противоречи ли на твърдението на генерал Майърс, че е било изолиран инцидент и не е системно?)

В действителност има толкова много случаи на малтретиране, изтезания и убийства, които се разкриват, след като скандалът в Абу Граиб взривява капака, че според подполковник Джон Скинър от американското Министерство на отбраната към април 2006 г. са започнати повече от 400 отделни военни разследвания на такива обвинения.

Макар че съм виждал много ужасяващи образи на крайно малтретиране в провеждането на изследвания върху изтезанията в Бразилия и при подготовката на лекции върху изтезанията, нещо веднага ми направи впечатление като различно и въпреки това познато по отношение на снимките, които извираха от този екзотично наречен затвор, Абу Граиб. Разликата беше свързана с игривостта и безсрамието, демонстрирани от извършителите. Беше просто „забавления и игри“ според видимо безсрамната редник Линди Ингланд, чието усмихнато лице опровергаваше хаоса около нея. Въпреки това ме преследваше чувството за нещо познато. С шока на разпознаването осъзнах, че гледането на някои от тези образи ме кара да преживявам отново най-лошите сцени от Станфордския затворнически експеримент. Там бяха торбите върху главите на затворниците, голотата, сексуално унизителните игри, които включваха симулиран секс или мъже, които скачат на „прескочикобила“ над други мъже, докато гениталиите им се виждат. Тези сравними злоупотреби бяха наложени от студентите надзиратели на своите колеги-затворници. Освен това точно като в нашето изследване най-лошите злоупотреби бяха се случвали по време на нощната смяна! Нещо повече: и в двата случая затворниците бяха задържани, преди да бъдат изправени на съд.

Сякаш най-лошият сценарий на нашия затворнически експеримент беше осъществен в течение на месеци при ужасяващи условия вместо в нашия кратък, относително безобиден симулиран затвор. Бях видял какво може да стане с добрите момчета, когато са потопени в ситуация, даваща им на практика абсолютна власт в отношенията с поверените им затворници. В нашето изследване надзирателите нямаха предварително обучение за ролята си и получиха само минимален надзор от персонала за ограничаване на техния психичен тормоз над затворниците. Представяйки си какво би могло да стане, когато всички ограничения, които действаха в нашата експериментална среда, са отстранени, знаех, че в затвора Абу Граиб трябва да са действали могъщи ситуационни сили и дори още по-доминиращи системни сили. Как можех да зная истината за поведенческия контекст в онази далечна ситуация или да открия някаква истина за Системата, която го беше създала и поддържала? За мен беше очевидно, че Системата сега се бори яростно, за да прикрие собственото си съучастничество в изтезанията.

[1] Окончателният доклад на Независимата група за инспекция на операциите по задържане на Министерство на отбраната. Пълният текст е достъпен на уебсайта на СЗЕ на адрес: www.prisonexp.org/pdf/SchlesingerReport.pdf/. Публикуван е на 8 ноември 2004 г. ↑

[2] Репортаж в 60 Minutes II на сайта на CBS на адрес: www.cbsnews.com/stories/2004/04/27/60II/main614063.shtml. ↑

[3] Има доказателства, че генерал Майърс лично се е обадил на Дан Радър осем дни преди репортажът за злоупотребите в Абу Граиб да е бил предвиден за излъчване в 60 Minutes II, за да иска от CBS да забави излъчването на сегмента. Неговото оправдание за това забавяне е било да избегне опасността за „нашите войски“ и за „военните усилия“. CBS се подчинява на искането на Майърс и отлага излъчването на материала с две седмици. Телевизията най-накрая решава да го излъчи едва след като мрежата открива, че списание The New Yorker се подготвя да публикува детайлен репортаж от разследващия журналист Сиймур Хърш. Искането показва, че висшите военни много добре са осъзнавали „имиджовите проблеми“, които ще се създадат от предстоящите разкрития в медиите. ↑

[4] Congressional Testimony: Donald Rumsfeld, Federal Document Clearing House, 2004, достъпно на адрес www.highbeam.com/library/wordDoc.doc?docid=IP 1:94441824; Testimony of Secretary of Defense Donald H. Rumsfeld Before the Senate and House Armed Services Committees, May 7, 2004; достъпно на адрес: www.defenselink.mil/speeches/2004/sp20040507-secdefl042.html. ↑

[5] Цитирано в Adam Hochschild, „What s in a Word? Torture“, The New York Times, May 23, 2004. Сюзан Зонтаг предлага елегантно оспорване на идеята, че тези дела са били просто „злоупотреба“, а не „изтезание“ в есето си „Regarding the Torture of Others“, The New York Times Magazine, May 23, 2004, с. 25ff. ↑

[6] Външният министър на Ватикана архиепископ Джовани Лайоло има друга гледна точка: „Изтезанията? По-сериозен удар срещу САЩ, отколкото 11 септември. Само че ударът не е нанесен от терористи, а от самите американци“. Редакторът на базирания в Лондон излизащ на арабски вестник Al Quds Al Arabi обяви: „Освободителите са по-лоши от диктаторите. Това е капката, която преля чашата за Америка“. ↑

Осмисляне на безсмисленото малтретиране

Експерименталният план на Станфордския затворнически експеримент направи очевидно, че първоначално нашите надзиратели бяха „добри ябълки“ някои от които в течение на времето загниха заради могъщи ситуационни фактори. Освен това по-късно осъзнах, че аз заедно с моя изследователски екип бяхме отговорни за Системата, която направи така, че тази ситуация да функционира толкова ефективно и деструктивно. Не успяхме да осигурим адекватни ограничения от горе надолу, за да предотвратим малтретирането на затворниците и определихме „дневния ред“ и процедурите, които насърчиха процес на дехуманизация и деиндивидуализация, който стимулира надзирателите да действат по креативно зли начини. Нещо повече: можехме да впрегнем властта на Системата, за да прекратим експеримента, когато той започна да излиза от контрол и когато един надуващ свирката ме принуди да осъзная личната си отговорност за злоупотребите.

Обратното, в опитите да разберем злоупотребите, които са се осъществили в Абу Граиб, започваме от края на процеса — с документираните зли дела. Следователно трябва да направим анализа на обратно. Трябва да определим какви може да са били тези надзиратели като хора преди да бъдат разпределени да пазят затворниците на тези етажи от онзи иракски затвор. Възможно ли е да установим какви патологии — ако има такива — надзирателите може да са привнесли в затвора, за да отделим техните диспозиционни тенденции от онова, което конкретната ситуация вероятно им е наложила? След това: можем ли да разкрием какъв е бил поведенческият контекст, в който те са били поставени? Каква е била социалната реалност за надзирателите в тази конкретна среда в онзи конкретен момент от времето?

И накрая: трябва да открием нещо за властовата структура, която е отговорна за създаването и поддържането на работните условия и условията на живот на всички обитатели на онзи затвор — иракските затворници и американските надзиратели. Каква обосновка може да осигури Системата за използването точно на този затвор, за да настани „задържаните“ за неопределено време, без правна защита, и да ги разпитва, използвайки „принудителни тактики“? На какви нива е било взето решението да се суспендират защитните механизми на женевската конвенция и собствените правила на армията за поведението към затворниците, а именно забраната на всякакви действия, които са жестоки, нечовешки и унизителни в отношението към тях? Тези регулации осигуряват най-базисните стандарти на поведение в отношението към затворниците във всяка демокрация, независимо дали в мирно време и във война. Нациите ги прилагат на практика не толкова заради благотворителна добра воля, а за да гарантират почтеното отношение към собствените им войници, ако те бъдат заловени и се окажат военнопленници.

Без да съм подготвен като разследващ репортер и без да имам средствата да пътувам до Абу Граиб или да интервюирам ключови участници в тези злоупотреби, нямах особени причини да очаквам, че ще мога да стигна до върха или до дъното на това интригуващ психологически феномен. Би било жалко да не мога да използвам разбирането си на това видимо безсмислено насилие въз основа на уникалните ми „вътрешни“ познания от това, че бях директор на Станфордския затвор. Това, което научих от СЗЕ парадигмата за разследването на институционалните злоупотреби, е нужно за оценяването на различните фактори (диспозиционни, ситуационни и системни), водещи до поведенческия резултат, който искаме да разберем.

Времето на цъфтящите ябълки в столицата на държавата

Шансът внезапно се изпречи на пътя ми. Бивш студент от Станфорд, работещ в Националното обществено радио (NPR) във Вашингтон, окръг Колумбия, разпознал паралелите между снимките от Абу Граиб и тези, които аз бях показвал на моите лекции за Станфордския затворнически експеримент. Той ме откри в хотела ми във Вашингтон, за да дам интервю за NPR малко след като историята излезе на бял свят. Основната цел на моето интервю беше да оспоря извинението на администрацията с „гнилите ябълки“ с алтернативната метафора за „гнилата каца“, която извлякох от сходството между ситуацията в Абу Граиб и Станфордския затворнически експеримент. Много други телевизионни, радио и вестникарски интервюта скоро последваха заради това първо интервю по NPR, за да осигурят кратки включвания за различни Ябълки и мръсни Каци. Коментарът ми беше търсен от медиите, защото можеше да се драматизира с ярки видеозаписи и фотографии от нашия експериментален затвор.

Тази национална разгласа на свой ред напомнила на Гари Майърс — адвоката на един от надзирателите от военната полиция, — че изследванията ми са релевантни в подчертаването на външните детерминанти на предполагаемите злоупотреби на неговия клиент. Майърс ме покани да бъдат експертен свидетел за сержант Айвън Фредерик II-Чип — военния полицай, който отговарял за нощната смяна в Сектор 1А и 1В. Съгласих се отчасти за да имам достъп до цялата информация, от която се нуждаех, за да разбера по-пълно ролята на триадните елементи в атрибутивния анализ на това несвойствено поведение: Човека, Ситуацията и Системата, които бяха поставили онзи затвор в позицията да бъдат извършени такива престъпления.

С тази базисна информация се надявах по-пълно да оценя динамичните трансакции, които бяха подхранили тези аберации. В процеса се съгласих да предложа подходяща помощ на клиента на Майърс. Дадох обаче ясно да се разбере, че моите симпатии са повече на страната на Джо Дарби, който беше достатъчно смел, за да разобличи злоупотребите, отколкото към някого, който е участвал в извършването им[1]. При тези условия се присъединих към защитния екип на сержант Фредерик и се впуснах в пътуване към това ново ядро на тъмнината.

Нека започнем анализа, като получим по-добра представа какво е било това място, този затвор Абу Граиб — географски, исторически, политически и в скорошната му оперативна структура и функция. След това можем да се придвижим към изследване на войниците и затворниците в техния поведенчески контекст.

[1] Исках да поставя началото на фонд „Джо Дарби“, за да събираме дарения от цялата страна, които щяха да бъдат дадени на Дарби, след като излезе от полицейска закрила. Репортер на USA Today — Мерилин Илаяс, каза, че вестникът й ще публикува статия за този „криещ се герой“ и ще спомене Фондацията на героя, ако мога да осигуря сметка, където хората могат да изпращат дарения. В продължение на месеци се опитват напразно да убедя различни организации да бъдат обществения канал за такива средства, включително „Амнести Интърнешънъл“, банката в родния град на Дарби, моята „Юниън Банк“ в Пало Алто и асоциация на жертвите на изтезания. Всяка посочваше различни причини, които изглеждаха фалшиви. Успях да насърча тогавашния президент на Американската психологическа асоциация — Даян Халперин, да даде президентската грамота на АПА на Дарби по време на годишния конгрес, но срещу силна опозиция от членовете на Борда на директорите на АПА. Това беше твърде политическо за много хора. ↑

Мястото: затворът Абу Граиб

На двадесет мили (32 км) западно от столицата на Ирак Багдад и на няколко мили от Фалуджа се намира иракският град Абу Граиб (или Абу Гераб), където е разположен затворът. Той се намира в сунитския триъгълник — центъра на жестоките бунтове срещу американската окупация. В миналото затворът е бил наречен от западните медии „Център на Саддам за изтезания“ защото е бил мястото, където по време на управлението на Баас Саддам Хюсеин урежда изтезанията и убийството на „дисидентите“ по време на публични екзекуции, провеждани два пъти седмично. Има обвинения, че някои от тези политически и криминални престъпници са били използвани в подобни на нацистките експерименти като част от иракската програма за разработването на химически и биологични оръжия.

Във всеки момент до 50 хиляди души са били задържани в разрастващия се затворнически комплекс, чието име би могло да се преведе като „Къщата на странните бащи“ или „Бащата на непознатото“. Винаги е имал отвратителна репутация, защото е служил като „лудница“ за тежко разстроени затворници в ерата преди торазина[1]. Построен от британски изпълнители през 1960 г., той е на площ 280 акра (1,15 кв.км) и има общо 24 охранителни кули, които заграждат периметъра. Това е растящ малък град, разделен на пет блока, които би трябвало да приемат определен тип затворници. В центъра на открития му двор се изправя огромна 122-метрова кула. За разлика от повечето американски затвори, които са построени в отдалечени селски области, Абу Граиб е разположен в полезрението на големи блокове с апартаменти и офиси (вероятно построени след 1960 г.). Вътре килиите са претъпкани с до 40 души, затворени в 12 квадратни фута (4 кв.м.) и живеещи в гнусни условия.

Полковник Бърнард Флин, командир на затвора Абу Граиб, описва колко близо е бил затворът до онези, които са го атакували: „Той е силно видима мишена, защото сме в лош квартал. Целият Ирак е лош квартал. […] Една от кулите е построена толкова близо до квартала, че можем да виждаме в спалните, разбирате ли, направо във верандите. Имаше снайперисти по покривите и на тези веранди, които стреляха по войниците, които бяха на тези кули. Затова сме постоянно нащрек и се опитваме да защитим това, както и да държим бунтовниците настрана, за да не влязат вътре“.[2]

След като американските сили свалят правителството на Саддам през март 2003 г., името на затвора е променено от Абу Граиб — за да се откъсне от своето отвратително минало — на Багдадски център за задържане (BCCF) — инициалите, виждани в много от докладите от разследванията. Когато режимът на Саддам рухва, всички затворници, включително много престъпници, са освободени, а затворът е плячкосан; това, което е могло да бъде преместено, е откраднато: врати, прозорци, тухли — каквото се сетите някой го е откраднал. Между другото — това не е съобщавано в медиите, градският зоопарк на Абу Граиб също е бил отворен и всички диви животни са били освободени. За известно време лъвове и тигри са се скитали по улиците, докато са били заловени или убити. Бившият шеф на бюро на ЦРУ Боб Беър описва сцената, на която е станал свидетел в този прословут затвор: „Посетих Абу Граиб няколко дни, след като той беше освободен. Това беше най-ужасната гледка, която съм виждал. Казах: «Ако някога е имало някаква причина да се отървем от Саддам Хюсеин, това е заради Абу Граиб». — Мрачният му разказ продължава: — Имаше тела, изядени от кучета, изтезания. Разбирате ли, електроди излизаха от стените. Това беше ужасно място“.[3]

Макар че старши британски официални лица препоръчват затворът да бъде разрушен, американските власти решават да го построят наново колкото се може по-бързо, за да се използва за задържане на всички онези, които са заподозрени в мъгляво дефинирани „престъпления срещу Коалицията“, заподозрени водачи на бунтове и различни престъпници. Иракски надзиратели със съмнителен характер отговарят за тази пъстра група от задържани. Много от тези, които са задържани в затвора, са различни невинни иракски цивилни лица, които са били прибрани от улиците по случаен начин по време на военни внезапни проверки или от контролно-пропускателни пунктове на магистралите заради „подозрителна дейност“. Сред тях са цели семейства — мъже, жени и юноши, — за да бъдат разпитвани за информация, която може да имат за неочакван растящ бунт срещу Коалицията. След като са арестувани и обявени за невинни след разпит, не са били освобождавани, защото армията се е страхувала, че след това ще се присъединят към някой бунт или защото никой не е искал да поеме отговорността за вземането на такива решения.

[1] Едно от търговските имена на хлорпромазина — антипсихотичен препарат, използван в лечението на болни от шизофрения пациенти. — Б.пр. ↑

[2] Цитирано от „А Question of Torture“, PBS News Frontline, October 18, 2005. ↑

[3] CBS, 60 Minutes II. April 28, 2004. ↑

Извисяващата се мишена на минометни атаки

Внушителната 122-метрова кула в центъра на затвора скоро става фокус на минометни атаки почти всяка вечер от покривите на близките сгради. През август 2003 г. минометна атака убива 11 войници, които просто спят в палатките извън двора на „незащитено място“. В друга атака експлозив разкъсва палатка, пълна с войници, сред тях и полковник Томас Папас — шефа на една от военните разузнавателни бригади, разквартирувани в затвора. Макар че Папас е невредим, неговият шофьор — млад войник — е разкъсан на парчета и умира заедно с други войници. Папас е толкова силно засегнат от този внезапен ужас, че никога повече не сваля своята бронежилетка. Казаха ми, че той винаги я носел заедно с каска — дори и под душа. По-късно бил обявен за „негоден за бойни действия“ и освободен от задълженията си. Неговото влошаващо се психично състояние не му позволявало да осигурява жизненонеобходимия надзор на войниците, работещи в затвора. След ужасяващата минометна атака Папас настанява повечето от войниците си вътре в затвора в „защитено място“, което означава, че те обикновено са спели в малки затворнически килии точно като тези на затворниците.

Историите за смъртта на техните другари и непрекъснатия снайперски огън, гранати и минометни атаки създават атмосфера на страх за всеки, който е изпратен на работа в затвора, превърнал се в обект на враждебни атаки по 20 пъти седмично. Американските войници и иракските затворници и задържани са убивани от този враждебен огън. В течение на времето атаките разрушават части от затворническия комплекс и оставят сградите изгорени, а останките са разхвърляни навсякъде в комплекса.

Минометните атаки са толкова чести, че стават част от сюрреалната среда на лудостта в Абу Граиб. Джо Дарби си спомня обсъждания с другарите си, докато те се опитват да се ориентират за размера и местоположението на мината, след като чуят бумтежа от изстрелването й: дали експлозията е била от 60- или 80-милиметрова, или дори още по-голяма — 120-милиметрова. Тази психична вцепененост пред лицето на смъртта обаче не е траела вечно. Дарби признава, че „няколко дни преди моята единица да напусне Абу Граиб, изведнъж хората започнаха да се притесняват от минометните атаки за пръв път. Беше странно. Те се сгушваха заедно до стената. Оказах се приклекнал в един ъгъл и се молех. Вцепенеността избледняваше. Това е едно от нещата, които трябва да имаш предвид, когато гледаш снимките. Ние всички се вцепенихме по различни начини“.

Според един високопоставен информатор, който работи там в продължение на няколко години, затворът остава много опасно място за работа или за настаняване. През 2006 г. военното командване най-накрая решава да го изостави, но тогава вече е твърде късно, за да се отменят щетите, нанесени от по-ранното решение той да се възкреси[1].

Утежнявайки неволите на войниците, разкъсаният от войната затвор Абу Граиб няма канализационна система — само дупки в земята и химически тоалетни. Дори и така, няма достатъчно външни химически тоалетни, за да обслужват всички затворници и войници. Тъй като не се изпразват редовно, те преливат и в екстремните летни температури вонята е ужасяваща за всички през цялото време. Освен това няма адекватни душове; водата е на режим; няма сапун; електричеството спира редовно, защото няма надеждно работещи генератори. Затворниците вонят, както и цялата сграда, в която са настанени. При проливните дъждове през лятото, когато температурите се качват и над 45 градуса, затворът се превръща във фурна или сауна. По време на пясъчни бури фините прахови частици влизат в дробовете на всеки, предизвиквайки конгестия и вирусни инфекции.

[1] Затворът Абу Граиб е официално закрит на 15 август 2006 г. и всички останали затворници са транспортирани до Кемп Кропър близо до летището на Багдад. ↑

Новият командир пристига, но без да инспектира на място

През юни 2003 г. нов офицер е назначен да отговаря за катастрофата с иракските затвори. Армейски бригаден генерал от запаса Джанис Карпински е назначен за командир на 800-ата военнополицейска бригада, която управлява затвора Абу Граиб и отговаря за всички други военни затвори в Ирак. Назначението е странно по две причини: Карпински е единствената жена командир във военната зона и няма абсолютно никакъв опит с управлението на каквато и да било система от затвори. Сега от нея се очаква да командва три големи затвора, 17 затвора из целия Ирак, 8 батальона, стотици иракски надзиратели и 3400 неопитни запасняци, както и специалния Център за разпити в Сектор 1 А. Това е смазваща задача, с която се натоварва толкова неопитен офицер от резерва.

Според няколко източника Карпински скоро изоставя поста си в Абу Граиб заради опасностите и ужасните условия на живот, и се връща в безопасността и сигурността на Кемп Виктори близо до Багдадското летище. Тъй като Карпински отсъства от поста си през голяма част от времето, пътувайки до Кувейт, в затвора няма всекидневен авторитетен надзор от горе надолу. Нещо повече: тя твърди, че тези над нея във веригата на командването й казали, че Сектор 1А е „специално място“, което не е под неин директен надзор и затова тя никога не го е посещавала.

Това, че командва жена, която само номинално отговаря, също насърчава сексистки нагласи сред войниците, което води до разпад на обичайната военна дисциплина и ред. „Подчинените на генерал Карпински в Абу Граиб на моменти пренебрегват нейните заповеди и не налагат кодекса за носене на униформи и отдаване на чест на офицерите, което засилва хлабавите стандарти, преобладаващи в затвора“ — казва един от членовете на бригадата. Войникът, който говори при условие че ще остане анонимен, казва и че командирите на място редовно пренебрегвали заповедите на генерал Карпински, заявявайки, че не е необходимо да я слушат, защото е жена[1].

Любопитно е следователно, че имайки предвид ужасните условия в Абу Граиб, генерал Карпински се изказва одобрително в интервю за „Санкт Петербург Таймс“ през декември 2003 г. Тя казва, че за много от иракчаните, затворени в Абу Граиб, „условията на живот са по-добри в затвора, отколкото ако живеят у дома“. След това добавя: „В един момент ние бяхме притеснени, че те няма да искат да си тръгнат“. Точно в този момент обаче, когато генерал Карпински дава такова приповдигнато предколедно интервю, генерал-майор Антонио Тагуба провежда разследване на докладите за многобройни инциденти със „садистични, крещящи и безпричинни криминални злоупотреби“, извършени от нейните войници резервисти в 372-ра рота на Военната полиция от нощната смяна в Сектор 1 А.

Генерал Карпински по-късно е мъмрена, отстранена от длъжност, официално порицана и отстранена от това командване. Освен това е понижена в чин полковник и пенсионирана от армията. Тя е първият и единствен офицер, който е обявен за виновен в разследването на малтретирането на затворниците заради греха на бездействието и невежеството — не за нещо, което е направила, а за това, което не е направила.

В автобиографията си One Woman’s Army („Армията на една жена“) Карпински разказва своята страна от историята[2]. Говори за посещение на екип от армията от Гуантанамо, оглавен от генерал-майор Джефри Милър, който й казва: „Ще променим природата на разпитите в Абу Граиб“. Това означава „сваляне на детските ръкавици“, за да престанат да са толкова меки с тези заподозрени бунтовници и ще започнат да използват тактики, които ще извлекат от тях „практически разузнавателни данни“, нужни във войната срещу терористите и бунтовниците.

Милър освен това настоява, че официалното име на затвора трябва да престане да е Багдадски център за задържане (BCCF) и да се върне първоначалното му име, което продължава да предизвиква страх сред иракското население: затвор Абу Граиб.

Тя отбелязва и че генерал-лейтенант Рикардо Санчес — командирът на американските сили в Ирак — повтаря темата, която генерал Милър е очертал: затворниците и задържаните не са нищо повече от „кучета“ и е подчертавал необходимостта отношението към тях да е по-сурово. Според Карпински нейните началници генерал Милър и Санчес задават новата цел за дехуманизация и изтезания в Абу Граиб[3].

[1] Съобщено в „Iraq Prison Abuse Stains Entire Brigade“, The Washington Times (www.washingtontimes.com), May 10, 2004. ↑

[2] Janis Karpinski with Steven Strasser, One Womans Army: The Commanding General at Abu Ghraib Tells Her Story (New York: Miramax Press, 2005). ↑

[3] Интервю по BBC Radio 4 с бригаден генерал Джанис Карпински, 15 юни 2004 г. Тя повтори тези обвинения и на конференция, проведена в Станфордския университет, която открих аз на 4 май 2006 г. ↑

Човекът: бих искал да ви представя Фредерик-Чип

За пръв път срещнах Фредерик-Чип на 30 септември 2004 г., когато неговият адвокат Гари Майърс уреди да прекарам един ден с него и съпругата му Марта в Сан Франсиско. Докато ние провеждахме дълбинно, четиричасово интервю, Марта разгледа града, след което обядвахме в дома ми в Рашън Хил. След това водих активна кореспонденция с Фредерик-Чип и поддържам контакти по телефона и по електронната поща с Марта и с по-голямата сестра на Чип Мими Фредерик.

След като изучих цялото му досие и всички налични доклади за него, уредих военен клиничен психолог (д-р Алвин Джоунс) да проведе пълно психологическо оценяване на Фредерик през септември 2004 г.[1] Прегледах тези данни, както и независимата оценка на сляпо чрез теста MMPI (Минесотски многофазен личностен въпросник), която е била правена от експерт по психологическо оценяване. Освен това приложих инструмент за измерване на психичното „прегаряне“ по време на интервюто, а експерт по професионален стрес проведе независима оценка на резултатите от него. Нека започнем с обща фонова информация, след това ще добавим личните впечатления на семейството и някои от неотдавнашните самооценки на Фредерик, а накрая ще прегледаме официалните психологически оценки.

Чип по онова време беше на 37 години, син на 77-годишен миньор от Западна Вирджиния и на 73-годишна майка домакиня. Израснал в малкия град Маунт Лейк Парк, Мериленд. Той описва майка си като много подкрепяща и грижовна, а баща си — като много добър с него. Един от любимите му спомени е работата по колите в гаража заедно с баща си. По-голямата му сестра Мими, на 48 години, е регистрирана медицинска сестра. Той се оженил за Марта във Вирджиния през юни 1999 г.; срещнали се, когато тя била инструктор в затвора, където той работел. Станал доведен баща на нейните две пораснали дъщери.

Чип описва себе си по следния начин: „много тих, понякога срамежлив, практичен, мекосърдечен, много любезен, като цяло добър човек“.[2] За нас обаче е важно да отбележим някои допълнителни самоописания. Чип обикновено се страхува от отхвърлянето на другите и затова при всяко несъгласие често отстъпва, за да бъде харесан: той променя мнението си, за да услужи на другите, така че те да не са „ми бесни или да ме мразят“. Другите могат да му влияят дори когато той вярва, че вече категорично е решил. Не обича да е сам; обича да е около други хора и се депресира, когато е сам за продължителни периоди от време.

Някои от моите изследвания върху срамежливостта осигуряват емпирична подкрепа за тази връзка между срамежливостта и конформизма. Ние установихме, че срамежливите студенти е вероятно да отстъпват и да се съгласяват с другите, чиито мнения противоречат на техните, когато вярват, че може да се наложи да защитават открито гледната си точка, и не са конформни, когато не е необходимо да се страхуват от публична конфронтация[3].

[1] Психологическата оценка се състои от интервю с военния психолог д-р Алвин Джоунс на 31 август и 2 септември 2004 г., следвано от батерия от психологически тестове. Те включват Минесотския многофазен личностен въпросник. Второ издание (MMPI-2); Клиничния многоосов въпросник на Милтън-111 и Съкратената скала на Уекслър за интелигентност (WASI). Официалният доклад от психологическата консултация и тестовите данни ми бяха изпратени на 21 септември и предадени на д-р Лари Бютлър — ръководител на докторската обучителна програма в Тихоокеанското докторско училище по психология в Пало Алто. Той осигури независима интерпретация на тестовете, без да знае статуса и името на тестирания клиент. Приложих Въпросника на Мазлак за прегаряне (MBI) у дома по време на интервюто ми с Чип и той беше изпратен за интерпретация на експерт по стреса на работното място — д-р Майкъл Лайтнър, Център за организационно развитие в Уолфвил, Канада. Неговата официална оценка пристигна на 3 октомври 2004 г. Той също нямаше никаква информация за тестирания клиент. ↑

[2] Психологически доклад от консултация, 31 август 2004 г. ↑

[3] Вж. моята книга за най-общо резюме на това и свързани изследвания на срамежливостта: P. G. Zimbardo, Shyness: What It Is. What to Do About It (Reading, MA: Perseus Books, 1977). ↑

Миналото на Фредерик в затвора и в армията

Преди да е мобилизиран за служба в Ирак, Фредерик-Чип работи като надзирател в малък затвор със средна степен на сигурност — затвора „Бъкингам“ в Дилуин, Вирджиния, в продължение на пет години от декември 1996 г. Той е надзирател, отговарящ за надзора на 60 до 120 затворници в даден момент. Докато е бил на професионално обучение от институцията, среща Марта, която е негов инструктор. Единственото петно в професионалната му биография е мъмрене, което е получил за това, че веднъж е носил грешна униформа. Това обаче се балансира от почетна грамота, която получава за предотвратяването на самоубийство на затворник. Преди да стане надзирател в затвора, Фредерик е изработвал очила в „Бауш и Лом“.

Сержант Чип Фредерик гордо държи американското знаме в Ирак

Успях да прегледам много от неговите оценки на изпълнението, които са провеждани всяка година от Департамента по затворите на Вирджиния. Обобщение на ключовите наблюдения на различни оценяващи официални лица дава представа колко добре Чип е напредвал в обучението си, за да стане надзирател в затвора. Той обикновено надминава очакванията по почти всички конкретни измерения на оценката на изпълнението.

„Надзирател Фредерик е опитен в изпълняването на определените му задължения за този изпитателен срок. Отговаря на всички установени стандарти за изпълнението“. „Надзирател Фредерик демонстрира инициатива и върши много добре работата си“ (април 1997 г.).

„Надзирател Фредерик действа и поддържа работата си по безопасен, сигурен и чист начин.“ „Той работи добре както с колегите си, така и със затворниците. Има задълбочени познания за работата, която трябва да се върши, и установените политики и процедури. Няма проблеми с подпомагането на другите да изпълняват своите трудови задачи“ (октомври 2000 г.).

Като цяло, тези оценки са все по-положителни до степен изпълнението на работата на Фредерик-Чип да „надминава очакванията“. Показателно е обаче да отбележим ключово заключение в един от тези окончателни доклади: „Няма фактори отвъд контрола на този служител, които да влияят върху неговото изпълнение“. Важно е да не забравяме това именно защото ще твърдя, че „ситуационни фактори отвъд неговия контрол“ наистина са подкопали неговото представяне в Абу Граиб.

Очевидно е, че Фредерик-Чип става ценен надзирател, който е много ефективен, когато има експлицитни процедури и писмени политики, които да следва. Той очевидно се е учил на работното си място и е имал полза от надзора и обратната връзка от неговите началници. Освен това той е човек, за когото външният вид и поддържането му са важни, както е важно и поддържането на професионално поведение. Тези качества, които заемат централно място в личната идентичност на Чип, ще бъдат подложени на атака от ужасните условия в затвора Абу Граиб, които отбелязах и които са били още по-зле по време на нощната смяна в Сектор 1 А.

Чип се присъединява към въоръжените сили през 1984 г. заради парите и опита, както и за да е с приятелите си. Освен това тази стъпка по онова време му се струвала патриотична. Служил повече от 11 години в Националната гвардия в бойна инженерна единица и добавя към тази служба още десет години във Военната полиция на Резерва на армията. След като е призован, първото му назначение е в Кувейт през май 2003 г., а след това в малкия град Ал-Хила, южно от Багдад, където служи с половин дузина близки приятели в 372-ма рота на Военната полиция. Той е сержант по операциите, натоварен с изпращането на патрулите[1]. Той ми каза:

Мисията беше страхотна, местните хора ни обичаха. Нямаше големи инциденти или наранявания. Беше мирно, докато напуснахме [и мястото им заемат полските сили в Коалицията], аз си поставих за цел да уча за културата, научих малко арабски и се постарах да общувам с хората. Изпращах пакети, пълни с бонбони и сладки на моите деца [в това село]. Моите деца винаги ме поздравяваха.

Фредерик съобщава също, че продължава да е горд, че е успял да накара тези деца да се усмихват просто като ги изслушва и отделя време, за да играе с тях[2].

Една индикация за отличната служба на Фредерик-Чип като войник за неговата страна идва от прегледа на многото награди, които е получавал през годините. Те включват: Армейски медал за постижения (присъден три пъти); Медал на резерва на армията (присъден четири пъти); Медал за национална отбрана (присъден два пъти); Медал на Резерва на армията с инкрустация „М“ [мобилизация]; Лента за професионално развитие на подофицер; Лента за служба в армията; Лента за отвъдморско обучение на Резерва на армията (присъдена два пъти); Медал за глобалната война срещу тероризма и Експедиционен медал за глобалната война срещу тероризма. Освен това е щял да получи Бронзова звезда за ефективния начин, по който се е справил с инцидент с престрелка със сирийски задържан в Абу Граиб, но не му е била присъдена, след като на повърхността излизат разкритията за злоупотребите. Това са твърде впечатляващи акредитиви, поне според мен, особено за човек, който по-късно е обвинен, че е „подивял войник“.

[1] Кота 372 на военната полиция беше единица от резервисти, базирани в Кресаптаун, Мериленд. Повечето членове на тази рота бяха от малки, бедни градчета в Апалачия, където реклами за набиране на персонал за армията често се появяват в местните медии. Хората там често се присъединяват към армията като юноши, за да печелят пари или да видят свят, или просто защото това е начин да напуснеш града, където си израсъл. Членовете на 372 рота съобщават, че са сплотена група. Вж. Time magazine, Special Report, May 17, 2004. ↑

[2] Моето интервю с Чип, 30 септември 2004 г., и лично писмо, 12 юни 2005 г. ↑

Психологически оценки[1]

Коефициентът на интелигентност (IQ) на Чип попада в средния диапазон по комбинирани мерки за вербална и практическа интелигентност на стандартизираните тестове.

Три инструмента за измерване на личността и емоционалното функциониране съдържат скали за валидност, които оценяват как човекът, който е тестиран, се представя на всички тестови айтеми, улавяйки лъжа, отбранителност и фалшифициране на отговорите. Чип не показа склонност да представя себе си в прекалено положителна или прекалено отрицателна светлина по отношение на психичното функциониране. Важно е обаче да се подчертае заключението: „Скалите за валидност сочат, че пациентът се представя като нравствено добродетелен човек“ според военния психолог, който провежда оценяването. Освен това тези резултати от стандартизирани тестове сочат, че Фредерик-Чип „няма садистични или патологични тенденции“. Това заключение внушава убедително, че диспозиционната атрибуция за вината за „гнила ябълка“, направена по негов адрес от апологетите на армията и на държавната администрация, не се базира на фактите.

Тестовите резултати подсказват, че базисната мотивация на пациента е да получава и да поддържа грижовни и поддържащи взаимоотношения. От него се очаква да е любезен, послушен и умиротворителен, докато търси взаимоотношения, в които може да се облегне на другите за емоционална подкрепа, привързаност, грижовност и сигурност. Темпераментът му вероятно е умиротворителен и той се опитва да избягва конфликтите. В това отношение той ще демонстрира обща тенденция да се колебае в изразяването на отрицателни чувства от страх да не отчужди другите. Ще проявява прекомерна потребност от сигурност и привързаност, както и потребност да бъде обгрижван и вероятно ще се чувства неловко, когато е сам. Това отчасти лежи в основата на неговата склонност да се поддава на желанията на другите, за да поддържа сигурността[2].

Независимата оценка на личността на Фредерик-Чип от експерта клиничен психолог д-р Лари Бютлър демонстрира значително припокриване със заключенията на военния клиничен психолог. Първо, той отбелязва, че „резултатите от оценяването могат да се смятат за достатъчно надеждни и валидни индикатори на неговото [на Фредерик] настоящо функциониране“[3]. Д-р Бютлър продължава, за да каже с получерен шрифт: „Освен това трябва да се отбележи, че няма доказателства за тежка патология… [Той] не демонстрира сериозна личностна патология или патология по Ос 1“.

Това означава, че Чип не дава никакви доказателства за психопатологична личност, която би го предразположила да бъде необосновано агресивен в трудовата си среда. Освен това той попада в „нормалния, здрав диапазон“ по отношение на шизофренията, депресията, хистерията и всички други тежки форми на психопатология.

Д-р Бютлър обаче казва и че по негово мнение един синдром от подлежащи личностни черти поражда притеснения за лидерството на Чип в сложни, трудни ситуации, например тези, на които той се натъква в Абу Граиб:

Тези симптоми [на Фредерик] вероятно ще спъват способността му да реагира на нови ситуации и може да намаляват гъвкавостта и способността му да се адаптира към промяната. Той вероятно ще е нерешителен, несигурен и ще разчита на другите да му помагат да взема решения. Той търси уверения в своята стойност и признание за усилията си и е силно зависим от другите да му помогнат да си поставя цели или да взема решения. Лесно се води от другите и независимо от усилията си „да прави правилното нещо“ е вероятно да е свръхконтролиран от обстоятелствата, властите и натиска от колегите си.

Изследванията в когнитивната психология показват, че изпълнението на различни задачи е подкопано от условията, например хроничен стрес и мултитаскинг [едновременното изпълнение на повече от една задача], които прекомерно обременяват когнитивните ресурси на човека. Паметта и решаването на проблеми, както и преценките и вземането на решения страдат, когато обичайният психичен капацитет е претоварен[4]. Ще твърдя, че обичайното ниво на когнитивни способности и капацитет на Чип наистина са били претоварени от прекомерния товар, наложен му от ситуационните изисквания, пред които той се е изправял всяка нощ на новата си, съкрушителна работа.

От гледна точка на Чип какво е било да се работи в Сектор 1А през нощните смени? Каня ви — вас, читателите, да приемете същата умствена нагласа, която използвахте по-рано в нашето пътуване, когато си представихте, че сте изследвано лице или участник в различни социалнопсихологически експерименти. Опитайте се да се поставите на мястото на Чип за няколко месеца: от октомври до декември 2003 г.

[1] Обобщение на доклада на д-р Алвин на това интервю и батерията от психологически тестове с Фредерик (31 август — 2 септември 2004 г.). ↑

[2] Тези и други цитати са от „Интерпретация на тестови резултати на клиент“ на 22 септември 2004 г. от д-р Лари Бютлър в писмен доклад до мен. ↑

[3] Има богата психологическа литература върху когнитивното претоварване и натоварването на когнитивните ресурси. Някои от източниците са: D. Kirsh, „A Few Thoughts on Cognitive Overload“, Intellectica 30 (2000): 19-51; R. Hester and H. Garavan, „Working Memory and Executive Function: The Influence of Content and Load on the Control of Attention“, Memory & Cognition 33 (2005): 221-233; F. Pass, A. Renkl, and J. Swelle, „Cognitive Load Theory: Instructional Implications of the Interaction Between Information Structures and Cognitive Architecture“, Instructional Science 32 (2004): 1–8. ↑

[4] Всички въпроси и отговори в интервюто са от 30 септември 2004 г., проведено у дома, записано и след това транскрибирано от моя асистент Мат Естрада. ↑

Гнила ябълка или отцепена треска от най-добрия блок?

Преди да напуснем нашия диспозиционен анализ, за да обмислим ситуационните сили, които са играли роля, трябва да не забравяме, че този млад мъж не привнася никаква патология в тази ситуация. В неговата история не успях да открия абсолютно нищо, което би прогнозирало, че Фредерик-Чип би се ангажирал в някаква форма на малтретиращо, садистично поведение. Точно обратното: в биографията му има много, което подсказва, че ако той не беше принуден да работи и да живее в такава анормална ситуация, можеше да е американският войник от плакатите на армията за набиране на новобранци. Армията можеше да използва сержант Айвън Фредерик като суперпатриот, който обича страната си и е готов да й служи до последната си капка кръв. Той можеше да е най-добрата от всички ябълки в тяхната добра каца.

В известен смисъл Фредерик-Чип освен това можеше да е един от участниците в нашия Станфордски затворнически експеримент, за които знаехме, че са добри млади мъже — нормални и здрави, — преди да слязат в мазето на онзи затвор. Макар че той не споделя тяхното ниво на интелигентност или произхода им от средната класа, Чип може да се сравнява с тях по началото си като tabula rasa — чиста дъска, която скоро ще бъде дълбоко набраздена от патологичната среда в затвора. Каква е била Ситуацията, която е извадила на повърхността най-лошото от този иначе добър войник? Как е било възможно тя неизличимо да го бележи, изкривявайки неговата обичайно психично и поведенческо функциониране? Каква е била природата на „кацата“, в която тази някога „добра ябълка“ е била пусната?

Ситуацията: кошмари и нощни игри в Сектор 1А

Тъй като той има предишен опит в затворите, сержант Фредерик е назначен да отговаря за малка група от други военни полицаи-резервисти в нощната смяна в Абу Граиб. Той трябва да надзирава дейностите на четири нива в „сградата“, т.е. вътре в бетонната постройка, а не отвън в палатковия лагер, който е заобиколен с бодлива тел. Един от тези лагери е Кемп Виджилант [Бдителен] (по-късно променен на Кемп Ридемпшън [Изкупление]), който има четири различни отделения. Сектор 1А (Алфа) е специално крило, определено за разпити на затворниците или „задържаните“. Те обикновено се провеждат от цивилни разпитващи-подизпълнители, някои подпомогнати от преводачи (наети от корпорация „Титан“), а други са само твърде либерално надзиравани от военното разузнаване, ЦРУ и другите клонове.

Първоначално сержант Фредерик е отговорен за около 400 затворници. Това е в началото на октомври 2003 г., когато неговата 372-ра Военнополицейска резервистка рота (базирана в Кресаптаун, Мериленд) замества 72-ра Военнополицейска рота на Националната гвардия. Първоначално той успява да се справи с комплексните задачи, които му се разпределят, макар че това е ескалация от около стоте затворника в режим на средно ниво на сигурност, които е командвал у дома, в САЩ. Скоро след като президентът Буш обявява „мисията е постигната“ обаче, вместо иракските граждани да са подкрепящи, адът избухва в Ирак. Бунтовете и тероризмът срещу американската и коалиционната окупация на страната излизат от контрол. Никой не е очаквал колко продължително, координирано и смъртоносно ще е това и че ще продължи да излиза от контрол.

Отмъщението за смъртта на толкова много войници се смесва свободно със страха и несигурността как да се удържи този взрив. Изпращат се заповеди да се арестуват всички заподозрени в градове, където е избухвало бунтовническо насилие. Това означава масирани арести на цели семейства, особено зрелите мъже. Системата на задържане не успява да обработи по адекватен начин това ново натоварване. Поддържането на документацията за задържаните и вероятната стойност на техните разпити напълно запада и базисните ресурси са абсолютно неадекватни под натиска на броя затворници, които се удвояват през ноември и почти се утрояват на повече от хиляда души през декември.

От Чип се изисква да отговаря за всички тях и освен това да отговаря за около дузина военни полицаи, да надзирава от 50 до 70 иракски полицаи, които пазят повече от 1000 иракчани, затворени заради различни криминални обвинения. Иракските полиции, които работят на Нива 2, 3 и 4, са прословути с вмъкването на оръжия и драга контрабанда за затворниците срещу заплащане. Макар че средната възраст на затворниците е около двадесетина години, има и до 50 юноши, както и 10-годишни деца, както и възрастни хора в 60-те си години — всички настанени заедно в огромни килии. Затворничките, проститутките и съпругите на генерали и мъже, които са били важни лидери в партията на Саддам, са настанени на Ниво 1В (Браво). Всяко от нивата Алфа и Браво побират около 50 затворници по едно и също време. Накратко, да се носи отговорността за този сложен затвор без адекватни ресурси и с внезапно нараснали затворници чужденци силно натоварва човек, чийто минал опит е бил ограничен до поддържане на реда сред малък брой граждански затворници в затвор със средна степен на сигурност в малък град във Вирджиния.

Обучение и отговорност

Зимбардо: „Моля, разкажи ми за твоето обучение за надзирател, ръководител на надзирателите, в този затвор“.[1]

Фредерик: Никакво. Никакво обучение за тази работа. Когато ни мобилизираха във Форт Лий, имахме курс по културно съзнание, това беше може би 45-минутна лекция и по същество беше да не обсъждаме политиката, религията, да не ги наричаме „те, арабите“, да не ги наричаме „яздещи камили“ или „тюрбанлии“.

Зимбардо: „Как би описал надзора, който си получавал, и отговорността, която си чувствал, че носиш към твоите висшестоящи офицери?“

Фредерик: „Никакви“.

Нощната смяна започвала в 16 ч и траела 12 часа до 4 ч сутринта. Той продължи да разказва, че малко от тези офицери изобщо са присъствали физически в Сектор Алфа нощно време или са се появявали за кратко в началото на смяната. Не му е бил упражняван надзор от сержант Снайдър, защото неговият висшестоящ офицер не е имал професионално обучение за системата на затворите. В различни моменти обаче Чип все пак е правил предложения и е препоръчвал промени на Снайдър, Бринсън и Рийз.

Зимбардо: „Ти си правил препоръки?“

Фредерик: „Да, за управлението на затвора. Да не се закопчават затворниците с белезници за вратите на килиите, да не се държат затворниците голи с изключение на самоосакатяващите се, че не можем да се справим със затворниците с психични разстройства. […] Едно от първите неща, за които помолих в момента, в който се оказах там, бяха регулации, оперативни процедури… При мен бяха малолетни, мъже, жени и психично болни затворници — на едно и също място; това е нарушение на военния кодекс“.

Зимбардо: „Значи си се опитвал да стигнеш по-нагоре по командната верига?“

Фредерик: „Казвах на всеки, който идваше и за който смятах, че има някакъв по-висок ранг… Обикновено те ми казваха: «Просто виж какво можеш да измислиш, продължавай с добрата работа» — това е начинът, по който Военното разузнаване иска да се правят нещата“.

Чип каза, че в други моменти висшестоящите са го мъмрили или укорявали заради оплакванията му. Имайки предвид условията в зоната на бойни действия — казват му, — той ще трябва да положи максималните възможни усилия. Никога няма да има ясни писмени процедури, никакви формални политики и никакви структурирани насоки. Нямало е никаква процедурна подкрепа, от която Фредерик-Чип не е нуждаел, за да бъде типът лидер, който се е надявал да е в тази най-важна мисия през живота му. Бил е сам, без никаква система за подкрепа, на която да разчита. Това са били точно най-лошите трудови условия за него, имайки предвид базисните потребности и ценности на Фредерик-Чип, които току-що разкрихме от неговите психологически оценки. Било е сигурна рецепта за провал. А това е било само началото.

[1] R. J. Smith and J. White, „General Granted Latitude at Prison: Abu Ghraib Used Aggressive Tactics“, The Washington Post, June 12, 2004, с. A01, достъпно на адрес: www.washingtonpost.com/wp-dyn/articles/A35612-2004Junll.html. ↑

Нонстоп нощна работа

Този войник не само работи по 12 часа, но го прави 7 дни в седмицата, без дори един-единствен свободен ден в продължение на цели 40 дни! След това има само един свободен ден, следван от още 2 седмици работа, преди да може да получи нормален почивен ден след четири нощни смени. Не мога да си представя някаква работа, в която подобен работен график няма да се възприема като нехуманен. Имайки предвид недостига на обучени надзиратели и може би провала на неговите висшестоящи да разберат степента на това смазващо всекидневно натоварване, няма признание или загриженост за трудовия стрес и потенциала за прегаряне на Фредерик-Чип. Той е трябвало да прави това, което те искат от него, и просто да престане да се оплаква на шефовете си.

Къде е отивал в 4 ч сутринта, когато дългата му 12-часова нощна смяна приключи? Просто е отивал да спи в друга част на затвора — в затворническа килия! Спял е в килия с размери 183 на 274 см, в която няма тоалетна, но пък има множество гризачи, които бягат из нея. Била е мръсна, защото не е имало достатъчно почистващи препарати и вода, за да бъде изчистена. Фредерик-Чип ми каза по време на интервюто: „Не можах да намеря препарати, за да поддържам килиите чисти. Водопроводът беше зле. Фекалиите стояха в химическите тоалетни. Навсякъде имаше боклуци и плесен. […] Беше отвратително там. В затвора имаше части от човешки трупове. […] Имаше и глутница диви кучета, които тичаха насам-натам [били са там още от времето, когато екзекутираните от Саддам затворници са били погребвани в част от затвора, а дивите кучета са изравяли останките им]. Вижте, аз бях толкова изцеден психически, когато свършвах сутрин, че единственото, което исках, беше да спя“.

Пропускал закуската, обяда, често се хранел само един път дневно, което се състояло от военни дажби и не толкова вкусни готови порции — военната храна, която е готова за консумация от контейнерите. „Порциите бяха малки заради големия брой войници, които трябваше да се хранят. Ядях много сирене и бисквити“ — казва Чип. Други появили се здравословни проблеми за този атлетичен, социално настроен млад мъж били, че той престанал да прави физически упражнения, защото винаги бил уморен, и не можел да общува с приятелите си заради различия в техните работни графици. Все повече животът му се въртял единствено около надзора в затвора и резервистите от военната полиция, които работели там под негово командване. Те скоро станали това, което социалните психолози наричаме негова „референтна група“ — ново „вътрешногрупово“, което започнало да има силно влияние върху него. Той бил потопен в „тотална ситуация“ от типа, който психологът Робърт Джей Лифтън по-рано описва като подпомагаща контрол над съзнанието в секти и в севернокорейските лагери за военнопленници.

Много други в нощната сцена

Двамата резервисти във военната полиция, които най-често служили в нощната смяна в Сектор Алфа, са ефрейтор Чарлс Гранър младши и ефрейтор Мегън Амбул. Гранър е определен да отговаря директно за Сектор 1А по време на нощната смяна, след като Чип е трябвало да обикаля, за да надзирава другите нива. Когато те не са на работа, ефрейтор Сабрина Харман ги замествала. Понякога сержант Джавал Дейвис също замествал. Редник първи клас Линди Ингланд била чиновник по досиетата, който не е разпределен да изпълнява тези задачи, но често посещавала Сектора, за да бъде с приятеля си Чарлс Гранър. Тя празнувала 21-вия си рожден ден в затвора. Ефрейтор Армин Крус от 325-ти батальон на военното разузнаване също често се появявал в тази част на затвора.

Освен това имало и „кучкари“ — войници, които идвали в крилото, за да използват кучетата или да сплашват затворниците да говорят, или да ги принуждават да излязат от килиите, ако са подозирани, че имат оръжия, или просто за да демонстрират сила. Пет такива екипа са изпратени в Абу Граиб през ноември 2003 г., след като са натрупали практика в затвора в Гуантанамо Бей. (Двама от тези кучкари, които по-късно бяха осъдени като виновни за малтретиране в затвора, са сержант Майкъл Смит и сержант Сантос Кардона.) Медицински сестри и лекари също са посещавали територията на крилото от време на време, когато е възниквал някакъв специален медицински проблем. Освен това са присъствали редица цивилни подизпълнители от корпорация „Титан“ които са провеждали разпитите на задържаните, заподозрени, че имат информация за бунтовнически дейности или познания за терористични дейности. Те често са изисквали преводачи, за да им помагат в техните взаимодействия със задържаните заподозрени. ФБР, ЦРУ и персонал на военното разузнаване на моменти са присъствали по време на специални разпити.

Както може да се очаква, висши военни посетители рядко са се появявали посред нощ. Командир Карпински никога не е посещавала Сектори 1 А/ В през месеците, когато Чип е на работа, освен веднъж, когато е водела телевизионен екип на обиколка. Един резервист в тази единица съобщава, че е видял Карпински само два пъти за петте месеца, в които е бил в Абу Граиб. Няколко други офицери се вясват за малко в късните следобеди. Чип използвал тези редки случаи, за да докладва за проблеми в затвора и да предлага промени, които се надявал, че може да се направят; това никога не е станало. Различни други хора, които не били в униформа и нямали документи за самоличност, идвали и си отивали от тези две отделения. От никого не се очаквало да иска да види техните акредитиви, така че те действали в пълна анонимност. Противно на правилата за поведение в армията, цивилни подизпълнители давали заповеди на надзирателите от военна полиция за неща, които искали да се направят, за да се подготвят определени затворници за разпити. Войниците на смяна не би трябвало да приемат заповеди от цивилни. Тази граница все повече се замъглявала с интензифицирането на използването на цивилен персонал от подизпълнители за запълване на ролите, които преди това се изпълнявали от военното разузнаване.

Писмата и имейлите на Чип до дома ясно разказват, че ключова функция, която той и другите резервисти от военната полиция на Ниво 1 Алфа изпълнявали, е да помагат на разпитващите да вършат работата си по-ефективно. „Военното разузнаване ни насърчаваше и ни казваше: «Страхотна работа». Но обикновено не позволяват на другите да ги наблюдават, когато разпитват. Тъй като обаче харесват начина, по който управлявам затвора, направиха изключение“. Той с гордост съобщава, че неговите мъже са добри в работата, която се иска от тях да вършат: да размекнат задържаните, така че те да разкрият информацията, която разпитващите търсят. „Ние помагаме, за да ги накараме да говорят, по начина, по който се отнасяме с тях. Имаме много висока успеваемост с нашия стил на пречупването им. Те обикновено се предават само след няколко часа“.

Съобщенията на Чип до дома многократно разкриват, че екипите на военната полиция, които включват офицери и лингвисти от ЦРУ и разпитващи от частни фирми от областта на отбраната, доминират във всичко ставащо в този затвор в Абу Граиб. Той ми каза, че не е могъл да идентифицира никой от тези разпитващи, защото те преднамерено са поддържали анонимността си. Те рядко казвали имената си и нямали идентификация на униформата си; в действителност повечето от тях дори не носели военни униформи. Разказът на Чип съответства на репортажите в медиите за климата, създаден от настояването на генерал Санчес, че най-добрият начин да се получава действена разузнавателна информация от задържаните е чрез крайни методи на разпити и потайност.

Някои правила за американския военен персонал в затвора улесняват хората да бягат от отговорност за своите действия — фактор, който също може да е отворил вратата за злоупотреби. Според недатирана докладна записка от затвора, озаглавена „Оперативни насоки“, които покриват блока от килии с висока степен на сигурност (Сектор 1А), акронимът „М1 [военно разузнаване] няма да се използва в тази зона“.

„Освен това се препоръчва целият военен персонал в зоната за изолация да редуцира познанията на тези специални задържани за истинската им идентичност. Използването на стерилизирани униформи [прочистени от всякакви идентификационни знаци] се препоръчва и членовете на персонала НЕ трябва да се обръщат един към друг с истинското си име и чин в зоната за изолация“.[1]

Собствените разследвания на армията разкриват истината в описанията на Фредерик за крайните стратегии, които се използват в затвора. Те установяват, че разпитващите са насърчавали резервистите от военната полиция, работещи в затвора, да подготвят иракските задържани за разпит физически и психологически[2]. Традиционно установената граница между военните полицаи, занимаващи се само с процедурите по задържането, и персонала от военното разузнаване, работещ по събирането на разузнавателна информация, е замъглена, когато тези резервисти са набрани, за да помагат в подготвянето на задържаните за принудителни разпити. Агентите на военното разузнаване освен това са виновни за някои от най-тежките злоупотреби. Например за да получат информация от един иракски генерал разпитващите потапят във вода 16-годишния му син, мажат го с кал и след това го извеждат навън на студа. Сержант Самюъл Провенънс (Рота алфа, 302-ри батальон на военното разузнаване) съобщава на няколко новинарски агенции, че двама от разпитващите сексуално са малтретирали една девойка и че други представители на персонала са знаели за този тормоз. В следващата глава ще видим, че още по-тежки злоупотреби са извършвани от най-различни войници и цивилни освен тези, извършени от екипа от военни полицаи на Фредерик-Чип MP в нощната смяна.

„Надявам се, че разследването [на малтретирането на затворниците] включва не само хората, които са извършили престъпленията, но и някои от тези, които може да са ги насърчавали — казва бригаден генерал Марк Кимит, заместник-директор на операциите на Коалицията в Ирак, в интервю с Дан Радър за предаването 60 Minutes II. — Тъй като и те със сигурност споделят някакво ниво на отговорност“.

Фредерик-Чип отговаря и за 15 до 20 „призрачни задържани“ — затворници, които са отбелязани само като „собственост“ на OGA — Other Government Agency [Друга държавна агенция]. Тъй като за тях се приема, че са висши официални лица, които разполагат с ценна информация, разпитващите получават свобода на действие да използват всякакви средства, които е необходимо, за да изтръгнат тази действена информация. Тези задържани са „призраци“, защото за тях няма официални документи някога да са били на това място, те никога не са били официално регистрирани и нямат никакъв документ за самоличност. По време на интервюто Чип довери: „Видях един от тях, след като беше убит от войниците на Делта Форс[3]. Те убиха този човек. Останах с впечатлението, че никой не се интересуваше. Никой не се интересуваше какво става там“.[4]

Този „човек“ е призрачен задържан, който е бил жестоко пребит от военноморските „Тюлени“ а след това обесен на стойка по време на разпитите от агент на ЦРУ, задушава се до смърт, след това е пакетиран в лед и поставен в чувал за трупове с абокат на ръката (поставен от лекар), така че убийците му да могат да се преструват, че той е бил болен и е воден до болницата на сутринта. Преди да бъде изхвърлен някъде от шофьора, някои от военните полицаи (Гранър и Харман) от нощната смяна се снимат с него като сувенир, просто за спомен. (Ще се върнем към този случай в повече подробности в следващата глава.) Ефектът върху военните полицаи от нощната смяна от наблюдаването на тези и други случаи на жестоко малтретиране от различни посетители на тяхното Сектор 1А със сигурност е установяването на нова социална норма на приемливост на злоупотребите. Ако е било възможно да ти се размине убийство, каква вреда има просто от пляскането на някой съпротивляващ се задържан или поставянето му в неловко положение, като му се заповядва да заема унизителни пози? — разсъждавали са те.

[1] Военен разпитващ ветеран сподели гледището си с мен по въпроса за разпитващите, манипулиращи персонала на военна полиция да им помага да получават информацията, която търсят: „ТУК е мястото, където се крие трудността. Безскрупулни разпитващи (от вида в низходящ ред: младши военни разпитващи, персонал на договор, персонал на ЦРУ), които са готови да играят на струната на предварителните идеи от страна на хората, които са готови да им вярват. Имал съм опит с персонал, на когото е поверено задържането на други хора (в този случай беше пехотна рота, която беше получила за задача да управлява затвора), прилагайки всеки стереотип за «разпитващ» в обсега на американската култура; когато обаче отделих времето, за да обясня не само че не се ангажирам в поведението, в което ме подозираха, но и защо не го правя, те не само разбраха моята гледна точка, но се съгласиха и с готовност модифицираха своите действия, за да го подкрепят. Контролът на едно човешко същество върху друго е страхотна отговорност, която трябва да се преподава, обучава и разбира, а не да се нарежда“. Получено на 3 август 2006 г.; източникът предпочита да остане анонимен. ↑

[2] Фредерик-Чип, интервю с мен, 30 септември 2004 г. ↑

[3] Елитна част на американската армия, чиято основна отговорност са спасителните и специалните операции. — Б.пр. ↑

[4] Изявлението на Кен Дейвис е включено в документалния филм „The Human Behavior Experiments“, който беше излъчен по Sundance Channel, 1 юни 2006 г. ↑

Факторът страх

Има много, от което човек да се страхува в тези затворнически стени — не само за затворниците, но и за Фредерик-Чип и всички други надзиратели. Както е в повечето затвори, затворниците с многото време, с което разполагат, и с изобретателността си ще създадат оръжия практически от всичко, което им попадне. Тук техните оръжия са направени от метал, откъртен от леглата или прозорците, от счупено стъкло и подострени четки за зъби. С по-малко изобретателност и малко пари затворниците биха могли да подкупят иракските надзиратели да им доставят оръжия, ножове, байонети и амуниции. Срещу заплащане тези надзиратели освен това предават бележки и писма до и от членове на семейството. Фредерик е бил предупреждаван от мъжете в 72-ра рота на военна полиция, която е заменена от неговата единица, че много от иракските надзиратели са много корумпирани — те дори подпомагат опити за бягство, като осигуряват информация за сигурността, карти на затвора, дрехи и оръжия. Освен това са вкарвали контрабандно дрога за задържаните. Макар че Фредерик номинално е отговарял за тези надзиратели, те отказвали да обикалят затвора и обикновено просто седели на масите извън блока, за да пушат и да си говорят. Това трябва да се добави към всички други източници на непрекъснатата фрустрация и стрес на Фредерик-Чип в ръководството на затвор с повишена сигурност.

Затворниците редовно нападали надзирателите вербално и физически; някои хвърляли фекалии по тях, други използвали дългите си нокти, за да дерат лицата на надзирателите. Една от най-плашещите и неочаквани поредици от събития в тяхното крило се случили на 24 ноември 2003 г., когато иракските полицаи вкарали пистолет, амуниции и байонети в килията на заподозрян иракски бунтовник. Малката група на Чип имала престрелка с него и не успели да го укротят, без да го убиват. Това събитие обаче вдигнало летвата за всеки на това място да е вечно нащрек и да се страхува още повече от смъртоносни атаки срещу себе си.

Затворнически бунтове избухвали заради лошото качество на храната, която често била негодна за ядене и недостатъчна. Бунтове било вероятно да избухват и когато мините избухвали в близката „мека зона“ в Абу Граиб. Както беше отбелязано, затворът всекидневно бил бомбардиран и надзиратели и затворници били ранявани, а някои и убивани при тези минометни обстрели. „Винаги се страхувах — ми призна Чип. — Минометните обстрели, ракетите и престрелките бяха много страшни за мен. Никога не съм бил в зона на военни действия преди Ирак“. Въпреки това той трябвало да преглътне страха си и да се преструва на смел, имайки предвид властовата му позиция сред задържаните, неговите другари във военната полиция и иракските полицаи. Ситуацията изисквала Фредерик-Чип да се преструва, че не се страхува и да изглежда спокоен, хладнокръвен и „обран“. Този конфликт между външното му, привидно сдържано държание и вътрешния му смут се влошавал, тъй като все повече затворници се появявали в затвора, а изискванията на висшестоящите да извличат повече „действена разузнавателна информация“ ескалирали от задържаните.

Освен сподавения страх, Фредерик-Чип издържал на стреса и изтощението, генерирани от прекомерните изисквания на тази сложна нова работа, за която той бил абсолютно неподготвен и необучен. Обмислете и голямото несъответствие между неговите базисни ценности — ред, спретнатост и чистота, и хаоса, мръсотията и безредието, които го заобикалят там през цялото време. Макар че той би трябвало да ръководи цялото крило, Чип каза, че се е чувствал „слаб“: „Никой не работеше с мен. Не можех да направя никакви промени в начина, по който управлявам това място“. Започнал да се чувства анонимен, защото „никой не изслушваше моята позиция. Беше ясно, че няма отговорност“. Нещо повече: физическата среда, в която се оказал, давала пълна анонимност с голата си грозота. Анонимността на мястото се комбинирала с анонимността на човека, след като станало норма да се престане с носенето на пълната военна униформа, докато са на смяна. Всички около тях — повечето посетители и цивилните разпитващи — идвали и си отивали безименни. Никой от отговарящите не бил лесно идентифицируем, а видимо безкрайната маса от затворници, носещи оранжеви гащеризони или напълно голи, също били неразличими един от друг. Това било най-екстремалната среда за създаване на деиндивидуализация, която мога да си представя.

Паралели с надзирателите в Станфордския затворнически експеримент

Сега, след като разгледахме работната среда, можем да видим паралелите между психичните състояния, изпитвани от Фредерик-Чип и неговите събратя надзиратели, и тези на надзирателите в Станфордския затворнически експеримент. Процесите на деиндивидуализация, създадени от анонимността на човека и анонимността на мястото, са видими. Дехуманизацията на затворниците е очевидна по силата просто на техния брой, наложената голота и униформения външен вид, както и на неспособността на надзирателите да разбират техния език. През една от нощните смени на военните полицаи Кен Дейвис разказва в по-късен телевизионен документален филм как дехуманизацията е била внедрена в тяхното мислене: „Никога не сме обучавани да бъдем надзиратели. Шефовете казаха: «Използвайте въображението си. Пречупете ги. Искаме ги пречупени, когато се върнем». В момента, в който затворниците дойдеха, на главите им се слагаха чували с пясък. Връзваха ги със «свински опашки», хвърляха ги на земята; някои бяха събличани. На всички ни казаха: те не са нищо друго освен кучета [позната фраза?]. И затова започваш да си изграждаш тази картина за хората, след това изведнъж започваш да гледаш на тези хора като на подчовеци и да им правиш неща, които никога преди не би и сънувал. Тогава нещата станаха страшни“.[1]

Скуката действа и в двете затворнически среди, подхранена от дългите смени през тези нощи, когато е било под контрол. Скуката е силен мотиватор да се предприемат действия, които може да въведат някаква възбуда, известно контролирано търсене на силни усещания. И двете групи надзиратели решават по собствена инициатива „да направят така, че да се случват неща“, които смятат, че може да са интересни или забавни.

Всичко това се утежнява, разбира се, от липсата на специфично за мисията обучение за трудната и сложна работа, и от липсата на надзор от висшите офицери, което прави отговорността ненужна. И в двата затвора служителите на системата дават разрешение на надзирателите да поддържат пълна власт над затворниците. Освен това надзирателите се страхуват, че затворниците ще избягат или ще вдигнат бунт, както правят Станфордските надзиратели, макар че, разбира се, това не би било с толкова смъртоносни последици. Очевидно затворът Абу Граиб е много по-смъртоносна среда в сравнение с нашия относително безобиден затвор в Станфорд. Както показва обаче експериментът, агресивността на надзирателите и техните злоупотреби със затворниците ескалира с всяка следваща нощ, кулминирайки в поредица от сексуални, хомофобии актове, наложени на затворниците. Същото е вярно дори по още по-перверзен и краен начин в Сектор 1А. Нещо повече: и в двата случая най-лошите злоупотреби се появяват по време на нощната смяна, когато надзирателите смятат, че властите ги забелязват най-малко и следователно са свободни дори и от рудиментарните си задръжки.

Трябва да е ясно, че такива ситуационни сили като описаните тук не подтикват директно надзирателите да вършат лоши неща, както е в изследователската парадигма на Милграм. С изключение на насърчението от страна на някои цивилни разпитващи да „омекотят“ задържаните, за да ги направят уязвими, ситуационните сили в Абу Граиб — както и в Станфордския затвор — са тези, които създават свобода от обичайните социални и нравствени ограничения върху злоупотребяващите действия. И за двете групи нощни надзиратели става видно, че могат да се отърват от редица забранени поведения, защото отговорността е разсеяна; никой не ги предизвиква, когато оформящите се норми правят приемливо поведение, което някога е било немислимо. Това е явлението „Когато котката я няма в къщата, мишките танцуват на масата“. То напомня на Lord of the Flies („Повелителят на мухите“) на Голдинг, в която надзираващите възрастни отсъстват, докато маскираните мародери предизвикват хаос. Освен това трябва да ви напомня за изследванията върху анонимността и агресията, обсъдени в предишната глава.

Показателно е да отбележим някои от заключенията, до които достига независимата група, оглавявана от Джеймс Шлезинджър, сравнявайки ситуациите в двата затвора. С изненада открих направените в доклада им паралели между условията в нашия симулиран затвор в Станфорд и твърде реалните затворнически условия в Абу Граиб. В приложение от 3 страници (Приложение G) докладът описва психологическите стресори, основите на нехуманното отношение към затворниците и социалнопсихологическите фактори, които са участвали, когато обикновени, хуманни хора се държат нехуманно към другите:

Потенциалът за злоупотребяващо отношение към задържаните по време на Глобалната война срещу тероризма е напълно предвидим въз основа на фундаменталното разбиране на социалнопсихологическите принципи, съчетани с осъзнаване на многобройни известни рискови фактори от средата. [По-голямата част от военните ръководители не са запознати или пренебрегват тези очевидни рискови фактори за техните войници.]

Забележителното Станфордско изследване… отправя предупреждение за всички военни операции по задържане, които са относително безвредни. Обратното, Във военните операции по задържане войниците работят в стресиращи бойни условия, които съвсем не са безобидни.

Психолозите са се опитали да разберат как и защо хора и групи, които обикновено действат хуманно, понякога могат да се държат по противоположния начин в определени обстоятелства.

Това е ефектът на Луцифер в действие! Сред социалнопсихологическите конструкти, идентифицирани в разследването на Шлезинджър, които способстват за обясняване защо злоупотребите се появяват, са деиндивидуализацията, дехуманизацията, образът на врага, „груповото мислене“, нравственото дезангажиране и социалната фасилитация [подпомагане]. Обсъдихме всички тези процеси по-рано по отношение на Станфордския затворнически експеримент. Те действат и в Абу Граиб с изключение на „груповото мислене“. Не вярвам, че този предубеден начин на мислене (който насърчава консенсуса на групата с мнението на лидера) е играл роля при надзирателите от нощната смята, защото те не са планирали системно своите злоупотреби.

В независим анализ, публикуван в списание „Сайънс“, социалната психоложка Сюзан Фиск и нейните колеги подкрепят позицията, приема от разследването Шлезинджър. Те заключават: „Абу Граиб е резултат отчасти от обикновени социални процеси, а не от някакво необикновено индивидуално «зло». Сред идентифицираните социални процеси са конформизмът, социализираното подчинение на авторитета, дехуманизацията, емоционалните предразсъдъци, ситуационните стресори и постепенното ескалиране на злоупотребите от минимални до крайни“.[2]

Бивш войник в Ирак предлага допълнителна документация на релевантността на СЗЕ за разбирането на поведенческата динамика, действаща в иракските военни затвори, а също и защо силното лидерство е от критично важно значение.

Професор Зимбардо,

бях войник [водещ агент на контраразузнаването] в единица, която сформира Кемп Кропър — първия център за задържане, организиран в Багдад, след като падна режимът на Баас. Определено мога да разбера уроците от Вашето затворническо изследване за ситуацията в Ирак. Занимавах се много както с военната полиция, така и със задържани по време на моето назначение и видях редица примери на ситуациите, които Вие описвате от изследването.

За разлика от войниците в Абу Граиб обаче, нашата единица имаше много компетентно лидерство и нещата никога не се доближиха до нивото в Абу Граиб. Нашите командири знаеха правилата, зададоха стандартите и надзираваха, за да гарантират, че правилата се следват. Нарушенията на правилата се разследваха и когато беше уместно, нарушителите бяха наказвани. Мисиите по задържане дехуманизират всеки участващ. Мисля, че аз се вцепених след първите две седмици. Активното участие на нашите командири ни попречи да забравим кои сме и защо сме там. Както и да е, достави ми удоволствие да прочета обобщението на Вашия експеримент; той въведе повече яснота в мисленето ми.

Искрено Ваш,

Терънс Плакиас[3]

[1] S. T. Fiske, L. Т. Harris, and A. J. Cuddy, „Why Ordinary People Torture Enemy Prisoners“, Science 306 (2004): 1482-1483; цитатът е на с. 1483. ↑

[2] Лична комуникация по имейл, 30 август 2006 г., с разрешение да се препечата. Авторът днес работи в Офиса по сигурността на Министерство на търговията. ↑

[3] Ще имаме повече за казване в следващата глава за доклада на генерал-майор Фей, който е в съавторство заедно с генерал-лейтенант Джоунс. Част от Доклада Фей/ Джоунс е представена в Steven Strasser, Ed., The Abu Ghraib Investigations: The Official Reports of the Independent Panel and the Pentagon on the Shocking Prisoner Abuse in Iraq. (New York: Public Affairs, 2004). Пълният доклад е на разположение на адрес: http://news.findlaw.com/hdocs/docs/dod/fay82504rpt.pdf. ↑

Сексуална динамика в Сектор 1А

Една от необикновените характеристики на персонала от нощната смяна в Сектор Алфа е смесицата на млади мъже и жени надзиратели. Струва си да се отбележи, че в тази култура на ненадзиравани хора в млада зряла възраст жените са много привлекателни. Добавете към тази емоционално заредена смес 21-годишната Линди Ингланд, която посещава тази смяна, за да е с новия си приятел Чарлс Гранър. Ингланд и Гранър скоро започват да се ангажират в знойни сексуални лудории, които документират с дигитални снимки и видеозаписи. В крайна сметка тя забременява и след това ражда детето му. Трябва обаче да е ставало и нещо друго между Гранър и 29-годишната военна полицайка Меган Амбул, защото по-късно те се женят… след като той е осъден на лишаване от свобода.

Медиите, които се фокусират върху триъгълника Ингланд-Гранър-Амбул, не отразяват факта, че сред иракските криминални престъпници има проститутки, които се виждат да позират с голи гърди за резервистите на армията, които ги снимат. Освен това има множество голи иракски задържани мъже, отчасти заради стратегията на унижения, наложена им от по-висшите власти, и отчасти защото няма достатъчно оранжеви затворнически гащеризони, с които да бъдат облечени. Ироничното е, че някои от затворниците трябва да носят розови дамски бикини вместо мъжко долно бельо заради грешка в поръчката за доставка. Стъпката към нареждането им да ги носят на главата си като забавна форма на унижение е малка.

Независимо от молбите на Фредерик-Чип да отдели младите и възрастните задържани, за една група от иракски затворници се твърди, че е изнасилила 15-годишно момче, което е настанено с тях. Ефрейтор Сабрина Харман пише на крака на един от тези мъже с флумастер „Аз съм изнасилвач“ [точно така е написано]. Върху друг от тях с червило е изрисувано лице около зърната му със затворническия му номер, също изписан с червило по голите му гърди. Сексуалната атмосфера е експлозивна. Има доказателства, че един от военните полицаи изнасилва задържан мъж с хемилуминесцентна тръба и вероятно с дръжка на метла. Задържаните мъже често са заплашвани с изнасилване от определени надзиратели. Други доказателства въвличат мъж военен полицай в изнасилването на задържана жена. Абу Граиб започва да прилича все повече на порно дворец, отколкото на военен затвор.

Джеймс Шлезинджър, който оглавява едно от множеството независими разследвания, описва видяното и чутото за нощните дейности на тази нощна смяна: „Това беше като Animal House“ (филма „Животинска къща“). Беше ситуация, излизаща от контрола на всички.

Затворници в Абу Граиб са принудени да симулират содомия и да мастурбират

Фредерик-Чип си спомня, че злоупотребите са били извършени в следния групиран, хронологичен ред.

1–10 октомври 2003 г.: голота, щракване на белезниците за вратите на килиите, носене на дамско бельо. Това се пренася от предишната 72-ра рота на военната полиция.

От 1 до 25 октомври: сексуални пози (в присъствието на военното разузнаване — заедно с щракнати белезници и голи). Освен това неизвестен войник, който е там, твърди, че е от GITMO (военноморската база Гуантанамо Бей) и показва на Гранър някои неудобни пози, които са използвани в GITMO.

8 ноември: бунт в крилото Ганчи [едно от отделните крила в затвора в Абу Граиб]: седем задържани са преместени в „твърдата зона“ (Сектор 1А). Те притежават множество оръжия и планират да вземат за заложници военни полицаи и да ги убият. Това е нощта на пирамидата, нападенията, сексуалните пози и мастурбацията. По това време пристигат кучета.

Армейска белгийска овчарка без намордник ужасява гол затворник

Предупредителни бележки

Генерал Тагуба заключава, че тези военни полицаи са били подготвени да се ангажират в някои от тези злоупотреби от техните висшестоящи офицери. Той заявява: „Разпитващите от Военното разузнаване (Ml) и разпитващи от други американски държавни агенции активно искат военните полицаи да създават физически и психологически условия за благоприятни разпити на свидетелите“.

Разследващият доклад на генерал-майор Джордж Фей отива дори още по-далеч с по-заклеймяващо изявление за активната роля, която персоналът на военното разузнаване е играл в тези злоупотреби. Неговият доклад отбелязва, че за период от седем месеца „Персоналът на Военното разузнаване според слуховете иска, насърчава, толерира или агитира персонала на Военната полиция [надзирателите от резерва на армията в нощната смяна] да малтретират задържаните и/ или да участват в злоупотребите със задържаните, и/ или нарушаването на процедурите за разпит и приложимия закон“[1]. Ще прегледаме докладите на двамата генерали в по-големи подробности в следващата глава, за да подчертаем нашия фокус върху провалите на системата и съучастието на командването в тези злоупотреби.

[1] M. A. Fuoco, E. Blazina, and C. Lash, „Suspect in Prisoner Abuse Has a History of Troubles“, Pittsburgh Post-Gazette, May 8, 2004. ↑

Катализаторът Гранър

Ефрейторът от резерва Чарлс Гранър е за нощната смяна в Абу Граиб това, което нашият надзирател „Джон Уейн“ беше за нощната смяна в Станфордския затвор. И двамата са катализатори за разгръщането на събитията. „Джон Уейн“ далеч надскача границите на ролята, която му е разпределена, докато замисля собствени „малки експерименти“. Ефрейтор Гранър далеч надхвърля ролята си в малтретирането на затворниците както физически, така и психологически. Същественото е, че както Гранър, така и „Джон Уейн“ са харизматични герои, които излъчват увереност и практична, делова нагласа, която оказва влияние на другите от тяхната смяна. Макар че сержант Фредерик е над него в армията, Гранър всъщност командва Сектор 1А дори когато Чип присъства. Изглежда, че първоначалната идея да се правят снимки идва от него и много от снимките са направени с неговия дигитален фотоапарат.

Гранър, член на резерва на военноморските сили, е служил като надзирател в затвор във Войната в Персийския залив — без инциденти. По време на операция „Пустинна буря“ той работи в най-големия лагер за военнопленници в продължение на около 6 седмици, отново без инциденти. „Той беше един от хората, които поддържаха духа ни“ — спомня си член на тази рота. Друг негов боен другар си спомня Гранър като „забавен човек, дружелюбен и голям шегаджия“. След това добавя: „От това, което видях, той нямаше отмъстителна страна“. Според друг член на единицата на Гранър обаче потенциално агресивна конфронтация между него и някои други войници с иракски затворници е предотвратена само благодарение на полевите командири, които се намесват и насочват дисциплинираните войници от единицата да вземат нещата в свои ръце.

Отдавнашен съсед, който познава Гранър от 30 години, добавя към тази положителна оценка: „Той беше наистина добро момче. Нямам какво друго да кажа за Чък освен добри неща. Той нито веднъж не е създал проблем на когото и да било“. Майка му записва гордостта си в неговата годишна книга в гимназията: „Ти винаги си бил причина баща ти и аз да се гордеем с теб. Ти си най-добрият“.[1]

От другата страна в „счетоводния тефтер“ обаче е Гранър, за когото е докладвано, че физически е малтретирал съпругата си, която най-накрая се развежда с него. Медийните разкази сочат, че освен това той е бил наказван дисциплинарно няколко пъти, когато е работел като надзирател в затвор с максимална сигурност.

В нощната смяна в Сектор 1А всички външни ограничения върху антисоциалното поведение на Гранър са отнесени от вихъра. Хаос и случайни интимности заместват военната дисциплина; всякаква прилика на силна властова структура отсъства от поглед и с непрекъснатото насърчение от военното разузнаване и цивилните разпитващи подизпълнители той да „омекоти“ задържаните преди разпита, Гранър лесно е изкушен.

Чарлс Гранър е напълно сексуализиран в тази либерално-летлива среда. Той има сексуална връзка с Линди Ингланд, документирайки я с много снимки. Кара иракчанска затворничка да разголи гърдите и гениталиите си, докато той я фотографира. Съобщава се, че Гранър е наложил групова мастурбация сред затворниците и е наредил на голи затворници да лазят по земята, „така че гениталиите им да се влачат по пода“ докато той им е крещял, че са „шибани педали“[2]. Освен това Гранър е човекът, който пръв измисля натрупването на голи затворници под формата на пирамида. Когато група от голи затворници с торби над главите е принудена да мастурбира пред мъже и жени войници, Гранър шеговито казва на Линди Ингланд, че „редицата мастурбиращи задържани е подарък за нейния рожден ден“[3].

След неговия съдебен процес Фредерик-Чип ми написа за Гранър: „Не стоварвам цялата вина върху него. Той просто имаше тази способност да те накара да мислиш, че всичко е окей. Аз дълбоко съжалявам за моите действия и ако можех да върна октомври 2003 г., щяха да направя нещата по различен начин. […] Иска ми се да можех да съм по-силен…“.[4]

Фредерик-Чип все още съжалява, че е попаднал под влиянието на Гранър. Това е пример, в който личностните тенденции на Чип да е конформен и да се подчинява имат прогностична валидност. Спомнете си заключението от неговата психологическа оценка: Чип обикновено се страхува да не бъде отхвърлен от другите и затова когато има някакво несъгласие, често отстъпва, за да бъде приет; променя си мнението, за да угоди на другите и те да не са „ми бесни или да ме мразят“. Другите могат да му влияят дори когато той вярва, че твърдо е решил. За съжаление съзнанието му е подкопано от стреса, страха, изтощението и влиянието на Гранър.

[1] Свидетелски показания от анализатор във военното разузнаване в изслушването на Гранър преди съдебното дело. ↑

[2] Stipulation of Fact, Case of United States v. Frederick, August 5, 2004. ↑

[3] Лична писмена комуникация от Фредерик-Чип до мен от Форт Левънуърт, 12 юни 2005 г. ↑

[4] Надзирател „Хелман“ за „The Human Behavior Experiments“, 1 юни 2006 г. ↑

Алтернативен поглед към Чарлс Гранър

В класическия японски филм на Акира Куросава Rashomon („Вратата Рашомон“) едно и също събитие е описано по много различни начини от група от хора, които го преживяват. Споменах, че това е случаят и със Станфордския затворнически експеримент. Надзирател „Джон Уейн“ и затворник Дъг-8612 по-късно казват на медиите, че съответно просто са „играли“ садистично или са се престрували, че полудяват. По-наскоро бившият надзирател Хелман представи още една версия за своите действия:

По онова време, ако ме бяхте разпитвали за ефекта, който имах, щях да кажа: е, те трябва да са мижитурки. Те са слаби или се преструват, тъй като не вярвах, че това, което аз правя, може наистина да накара някого да преживее нервна криза. Беше просто като че ли ние един вид извличахме удоволствие от това, нали разбирате. Нека сега бъдем кукловоди. Нека накараме тези хора да правят разни неща.

Други затворници и надзиратели в СЗЕ съобщиха, че е било или ужасно преживяване, или нищо особено. Реалността в някаква степен е в съзнанието на възприемащия. В Абу Граиб обаче животът на хората е бил драматично повлиян от консенсуса за реалността в армията, военния съд и медиите.

Чарлс Гранър беше изобразен от началото на разследванията като истинска „гнила ябълка“ в купчината: садистичен, зъл, ангажиращ се в безсрамни злоупотреби срещу задържаните. Неговата история на неприятности в предишния затвор в САЩ беше представена като доказателство, че той е привнесъл насилническа, антисоциална природа в Сектор 1А. Това беше безотговорна медийна истерия.

Точно обратното: изследването на досието с представянето на Гранър от Института по затворите в окръг Грийн, Пенсилвания, разкрива, че той никога не е бил обвиняван, подозиран или дисциплинарно наказван за някакво нарушение или малтретиране на затворник.

Още по-драматичен контраст между Гранър като безотговорно чудовище и Гранър като добър войник се открива в оценката на изпълнението му през ключовия месец на малтретирането на затворниците. На 16 ноември 2003 г. във Формуляра за консултиране на развитието (4856), даден на Гранър от командира на взвода капитан Бринсън, той е посочен заради добрата работа, която върши:

Ефрейтор Гранър, вие вършите добра работа на Ниво 1 от BCF [Багдадския затвор] като отговарящ подофицер за зоната „под влияние на военната полиция“. Получили сте много похвали от единиците на военното разузнаване тук и по-конкретно от подполковник [заличено, вероятно подполковник Джордан]. Продължавайте да вършите работата си на това ниво и това ще ни помогне да успеем в цялостната ни мисия.

След това е предупреден да носи военната си униформа и да поддържа подходящия военен вид (нещо, което никой в крилото не прави). Второ предупреждение признава високите нива на стрес, при които работят той и другите в това крило. От Гранър се иска да осъзнава ефектите, които стресът може да има върху поведението му и по-конкретно по отношение на използването на сила в справянето с конкретен задържан. Същевременно версията на Гранър за подходящата употреба на сила е приета от този офицер. „1100 процента подкрепа за твоето решение, когато вярваш, че трябва да се защитиш“ — добавя офицерът. (Има PDF файл с това консултативно твърдение; вж. Бележки[1].)

Резервистът от Военна полиция Кен Дейвис наскоро осигури изненадваща подкрепа с разказа си за взаимодействие, което имал с Гранър:

Една вечер, след като приключи смяната си, той [Гранър] беше пресипнал.

И аз казах: „Гранър, разболяваш ли се?“

А той рече: „Не“.

Аз казах: „Тогава какво става?“

А той отговори: „Ами трябва да крещя и да правя други неща на задържаните, които чувствам, че са морално и етично погрешни. Какво според теб трябва да направя?“ Отговорих: „Тогава не ги прави“. А той: „Нямам избор“. Аз казах: „Какво имаш предвид?“

Той отвърна: „Всеки път, когато избухне бомба извън заграждението или извън оградата, те идват и ми казват: Това е още един американец, който е загубил живота си. И ако ти не ни помогнеш, тяхната кръв ще е и на твоите ръце“.[2]

Имайки предвид това познание за високите стресови нива в Сектор 1А, човек може да приеме, че някой професионалист от областта на психичното здраве е можело да бъде извикан, за да помогне на войниците да се справят конструктивно с този смут. Един психиатър е изпратен в Абу Граиб за няколко месеца, но той не лекува и не консултира нито един от военните полицаи, които имат нужда от такива експертни познания, и не работи с никого от психичноболните задържани. Вместо това се съобщава, че основната му функция е била да подпомага военното разузнаване в повишаване на ефективността на техните разпити. Меган Амбул настоява: „Няма достоверни твърдения за содомия или изнасилване, нито пък има снимки или видеозаписи на такива, поне не на някой от седемте военни полицаи, включени в разследването“. Тя продължава: „Имам всички снимки и видеозаписи от началото на разследването. Прекарвах почти по 13 часа дневно в онзи сектор. Никакви изнасилвания или содомия не е имало“.[3] Ще знаем ли някога какво наистина се е случило там и кой и какво са виновни за ужасите на Абу Граиб?

[1] пак там. Думи на военен полицай Кен Дейвис за „The Human Behavior Experiments“. ↑

[2] Вж. www.supportmpscapegoats.com. ↑

[3] „Now That’s Fucked Up“: www.nowthatsfuckedup.com/bbs/index.php (вж. особено www.nowthatsfuckedup.com/bbs/ftopic41640.html.) ↑

„Трофейните снимки“: дигитално документирана поквара

Във войните между държавите и в конфронтациите с престъпници войниците, полицаите и затворническите надзиратели често са били брутални в своите злоупотреби, изтезания и убийство на техните „врагове“ заподозрени или пленници. Такива действия трябва да се очакват (но не да се приемат) във военни зони, когато животът е поставен на риск по време на служебните задължения и когато „чужденците“ малтретират нашите войници. Не очакваме и не приемаме такова поведение от агентите на демократичните правителства, когато няма непосредствена опасност за техния живот и когато пленниците са уязвими и невъоръжени.

Дигиталните образи, появили се от Абу Граиб, имаха уникално въздействие върху хората по целия свят. Никога преди не сме виждали такива зрителни доказателства за сексуално малтретиране и изтезания от затворнически надзиратели или мъже и жени, които очевидно се наслаждават на своите отвратителни дела и след това имат дързостта да позират и да записват бруталните си действия. Как са могли да го направят? Защо са подписали тези злоупотреби със своите лични зрителни подписи? Нека разгледаме някои възможни обяснения.

Дигитална власт

Един прост отговор е, че новата дигитална технология прави всеки мигновен фотограф. Тя осигурява незабавна обратна връзка и не е нужно да се чака, за да се промият снимките, а образите лесно могат да се споделят онлайн, без да бъдат цензурирани от лабораториите за промиване на филмите. Тъй като тези фотоапарати са удобно малки по размери, с големи възможности и относително евтини, са толкова вездесъщи, че е лесно всеки да прави стотици снимки точно навреме. Точно както блоговете и личният уебкаст позволяват на хората да преживеят нередактирани моменти на мимолетна слава, така и притежаването на необичайна фотография, която може да се разпространява по целия свят чрез уебсайтове, дава на други техните моменти слава.

Да разгледаме факта, че един сайт за аматьорско порно насърчава своите зрители да качват голи снимки на съпругите и приятелките си, които да се публикуват в замяна на безплатен достъп до порнографските им видеоклипове[1]. Войниците са поканени също да разменят снимки от военни зони срещу същия безплатен достъп до порнография и мнозина го правят. „Предупредителни надписи“ са поставени на някои от тези образи, например на снимката на група американски войници, които се усмихват и се поздравяват с пляскане на ръце пред изгорелите останки на иракчанин с надписа: „Гори, бейби, гори“.

[1] Allen et al., Without Sanctuary: Lynching Photography in America. ↑

Трофейни снимки от други епохи

Такива образи напомнят на „трофейните снимки“ на чернокожи мъже и жени, които са линчувани или изгаряни живи в САЩ между 80-те години на XIX век и 30-те години на XX век, докато странични наблюдатели и извършители позират през камерата. Видяхме в последната глава, че такива образи са емблематични за дехуманизацията в най-лошата й форма, защото освен че изобразяват изтезания и убийство на чернокожи американци често заради мними „престъпления“ срещу белите, снимките, които документират тези сатанински събития, са направени на пощенски картички, които да се купуват и изпращат на приятели и роднини. Някои от образите включват усмихващи се малки деца, доведени от родителите си, за да наблюдават изтезанията на чернокожите мъже и жени, които са убивани. Документален каталог на много от тези пощенски картички е представен в неотдавнашната книга Without Sanctuary („Без убежище“)[1].

Други такива трофейни снимки са правени от немски войници по време на Втората световна война на техните зверства срещу полските евреи и руснаците. В предишната глава отбелязахме, че дори „обикновени“ мъже, възрастни немски полицаи резервисти, които първоначално са се съпротивлявали срещу застрелването на еврейски семейства, в течение на времето започват да документират своите убийствени действия като екзекутори[2]. Съществуват и други визуални репозиториуми на такива екзекуции с техните екзекутори и могат да се видят във Photographing the Holocaust („Фотографиране на Холокоста“)[3] на Джанина Стрък. Турските касапници на арменците също са документирани на снимки, представени в уебсайт, посветен на този геноцид[4].

Друг жанр на трофейните снимки, често срещан в епохите преди движенията за защита на правата на животните, е на ловци на големи животни и спортни рибари, които ликуват над марлини, тигри или мечки гризли. Спомням си, че съм виждал снимка на Ърнест Хемингуей в такава поза. Класическият емблематичен образ на безстрашен ловец на сафари обаче е на американския президент Теди Рузвелт, който гордо стои зад голям носорог, който току-що е убил. Друга показва бившият президент и сина му Кърмит да стоят над воден бивол в равнодушна поза с кръстосани крака и голяма пушка в ръка[5]. Такива трофейни снимки са публични изявления за силата на човека и овладяването на могъщите зверове на природата — победени от неговите умения, смелост и технология. Любопитното е, че в тези снимки победителите изглеждат твърде мрачни, рядко се усмихват; те са победители в битка срещу внушителни противници. В известен смисъл те позират като младия Давид с неговата прашка пред падналия гигант Голиат.

[1] Browning, Ordinary Men (1993). ↑

[2] Janina Struk, Photographing the Holocaust: Interpretations of the Evidence (New York: Pal-grave, 2004). ↑

[3] www.armenocide.am. ↑

[4] За повече информация за трофейните снимки на Теди Рузвелт с неговия син Кърмит вж. „On Safari with Theodore Roosevelt, 1909“, достъпна на www.eyewitnesstohistory.com/tr/htm. Интересното е, че макар експедицията да е определена като „събиране“ на различни животински видове, това всъщност е сафари за ловуване и убиване, в което са посечени 512 животни, сред тях 17 лъва, 11 слона и 20 носорога. Ироничното е, че внукът Кърмит младши на Тиодор Рузвелт е шеф на операция „Аякс“ на ЦРУ в Иран — първия успешен държавен преврат на управлението, който сваля от власт (демократично избрания) премиер Мохамед Мосадех през 1953 г. Обосновката на ЦРУ за този пръв държавен преврат е комунистическата заплаха от позволяването на Мосадех да остане на власт. Според Стивън Кинзър — журналист ветеран от „Ню Йорк Таймс“, тази операция задава модела за следващия половин век, през който САЩ и ЦРУ успешно отстраняват (или подкрепят отстраняването на) държавните глави в Гватемала (1954), след това Куба, Чили, Конго, Виетнам и — най-релевантно на историята ни тук — по целия път до Саддам Хюсеин в Ирак (2003). Кинзър освен това отбелязва, че средата в тези държави след държавните преврати често е белязана от нестабилност, граждански борби и безкрайно насилие. Тези операции са имали дълбоки ефекти, които отекват и до днес. Огромното нещастие и страдание, което са създали, е настроило цели райони от света срещу САЩ. За да изминат пълен кръг от операция „Аякс“ и наскоро от военната зона в Ирак, САЩ са се впуснали в друга мисия на контраразузнаване и може би дори са направили планове за война срещу Иран. Сиймор Хърш — познатият ни приятел и журналист от The New Yorker, който разследва Май Лай и Абу Граиб, разкрива това: www.newyorkercom/fact/content/?050124fa_fact; S. Kinzer, All the Shahs Men: An American Coup and the Roots of Middle East Terror (Hoboken, NJ: Wiley, 2003); S. Kinzer, Overthrow: Americas Century of Regime Change from Hawaii to Iraq (New York: Times Books, 2006). ↑

[5] Цитатът е от моите бележки, записани по време на груповото обсъждане (което аз открих), в което Джанис Карпински говори като участник в сесия върху „Престъпления срещу човечеството, извършени от администрацията на Буш“, 4 май 2006 г. Военен разпитващ ветеран хвърля съмнения върху тази версия за разрешение от горе надолу на военните полицаи от разпитващите да правят снимките: „Не вярвам, че това разрешение е дошло от разпитващите, ако изобщо е дошло от някого. В моя над 20-годишен опит в разпитите и като супервайзър на операции по разпитване съм чувал почти всеки «подход», който съществува, и не ми се струва достоверно разпитващ не само с готовност да се ангажира в незаконен акт, който е със съмнителна стойност за процеса на разпита, но и да заговорничи с други и да зависи от тяхното доверие“. Получено на 3 август 2006 г.; източникът предпочита да остане анонимен. ↑

Ексхибиционисти, изпълняващи за воайори

Ухилените лица на много от надзирателите от нощната смяна в Абу Граиб подсказват различно измерение на трофейните снимки: ексхибиционистичното. Някои снимки изглеждат като че ли малтретирането е било просто наличния реквизит, който ексхибиционистите да документират, крайностите, до които те са могли да стигнат в тази необикновена среда. Тези ексхибиционисти освен това като че ли очакват аудитория от нетърпеливи воайори, които ще се радват на гледката на тези лудории. Те обаче не осъзнават, че споделянето на файлове и лесното разпространение ще направят дигиталните образи независими от фотографите: те ще загубят контрол над това кой ще ги гледа, а така са хванати с окървавени ръце от властите.

С изключение на емблематичния образ на изтезания на мъж с качулка на главата и електроди на ръцете и снимките на кучета, които застрашават затворници, повечето от другите трофейни снимки са сексуални по природа. Връзката между изтезанията и сексуалността им придава порнографско качество, което е притеснително, но очарователно за мнозина зрители. Всички сме поканени в онзи садомазохистичен затвор, за да погледнем отблизо тези крайности в действие. Макар че е ужасно да се гледа това малтретиране, хората продължават да ги гледат.

С изненада открих степента на воайорство, което днес се задоволява чрез Мрежата. Уебсайт с простото име www.voyeurweb.com претендира, че привлича 2,2 милиона уникални посещения дневно на своите безплатни страници за аматьорско порно от сърфиращи в мрежата.

Сложни мотиви и социална динамика

Човешкото поведение е сложно, така че често има повече от една причина за всяко действие, а в Абу Граиб според мен тези дигитални образи са били продукт на множество мотиви и междуличностни динамики освен сексуалността и ексхибиционизма. Статусът и властта, отмъщението и репресиите, деиндивидуализацията на безпомощните — вероятно всички те са участвали в малтретирането и в заснемането на злоупотребите. Освен това трябва да отчитаме, че някои от тях всъщност са опростени и режисирани от разпитващите.

Военен полицай в Абу Граиб в затворническа килия с лице, боядисано в стила на рок група

Режисирани снимки, използвани за сплашване на задържаните

Има една проста причина за трофейните снимки в Абу Граиб: на военните полицаи е било казано да позират на тях от разпитващите, цивилните и армията. Една версия на историята според пенсионирания офицер Джанис Карпински и съобщена по-рано от някои от обвинените войници, е, че първоначално идеята за заснемането на тези режисирани фотографии е била те да се използват като заплахи, подпомагащи разпитите. „Те режисираха тези снимки, за да изтръгнат признания, да постигнат целта си без бавене — казва Карпински на 4 май 2006 г. по време на дискусия, проведена в Станфордския университет. — Те вадеха лаптопи, показваха снимките и казваха на затворниците: Почвайте да говорите, или утре ще сте на дъното на купчината. Това е било правено преднамерено, методично.“[1]

Разбира се, някои от снимките очевидно са режисирани за нечий фотоапарат: военните полицаи се усмихват пред камерата, поздравяват се и сочат към нещо, което трябва да се види в сцената. Дехуманизиращата снимка на Линди Ингланд, която влачи задържан по пода с кучешка каишка на врата, най-вероятно е точно такава. Малко вероятно е тя да е отишла в Ирак с кучешка каишка в мешката си. Същевременно всичко, което е било необходимо за надделяването на социалното подпомагане, е някой висшестоящ да даде разрешение на военните полицаи да направят дори само една такава снимка на малтретирането. Това разрешение отваря вратите към новата нощна дейност с още повече сцени на креативно зло в действие. След като веднъж започва, не се вижда край, защото тази дейност облекчава отегчението на военните полицаи, постигането на отмъщение, демонстрирането на майсторство и забавленията и сексуалните игри… докато Джо Дарби надува свирката и закрива шоуто.

[1] Този репортаж на CBS за злоупотребите в Кемп Бука е качен онлайн на адрес: www.cbsnews/stories 12004/05/11/6011/main 616849.shtml. ↑

Постигане на статус и отмъщение

Нека признаем относително ниския статус на резервистите на армията във военната йерархия, който е допълнително понижен за военен полицай-резервист, разпределен в нощната смяна в ужасен затвор. Те са осъзнавали, че са на дъното на кацата, че работят в ужасни условия, изпълняват заповеди на цивилни и не разполагат с помощта на властите, които дори не си правят труда да проверяват какво става там. Единствените на сцената с по-нисък статус са самите затворници.

Следователно природата на малтретирането, както и неговото документиране служат да установят недвусмислената социална доминация на всеки надзирател над всички затворници чрез това сравняване с по-долните. Изтезанията и малтретирането са упражнение на чистата власт в името на демонстрирането на абсолютния им контрол над по-долните. Снимките са били необходими на някои от тези надзиратели, за да се самоубедят в своето превъзходство, както и да оповестят доминиращия си статус пред колегите си. Снимките им дават „правото да се фукат“. Освен това е вероятно в някаква степен да участва и расизъм с по принцип отрицателните нагласи към арабите като много различни „други“. Това е остатък от враждебността от терористичните атаки от 11 септември 2001 г. срещу всички тъмнокожи мъже с арабски произход.

По-непосредствен мотив, споделен от много войници, е отмъщението за събратята им войници, които са били убити или сериозно ранени от иракски бунтовници. Видно е, че отмъщението е довело до обратно отмъщение срещу затворниците, които са се бунтували или които предполагаемо са изнасилили момчето. Например седемте затворници, подредени в пирамида, са изпратени в Сектор 1А, след като вдигат бунт в Кемп Ганчи и раняват жена военен полицай. Унижаването и пребиването им е „преподаване на урок“ за последиците от излизането от контрол. Например единственият затворник, когото Фредерик-Чип изобщо удря, е този, когото силно блъска в гърдите, защото той хвърлил камък, който ранил жената военен полицай. Принуждаването на задържаните да симулират фелацио или да мастурбират публично преди жени войници и след това документирането на това унижение е нещо повече от просто тактика на засрамване. Това са сексуалните сценарии на военните полицаи като отплата на задържаните, които според тях са преминали границата.

Деиндивидуализацията и ефектът Марди Гра

Въпреки това как обясняваме концепцията на Линди Ингланд, че това е било просто „забава и игри“? В този случай аз вярвам, че участва деиндивидуализацията. Анонимността на човека и мястото, която отбелязахме по-рано, може да създаде променено състояние на съзнанието, което — когато се комбинира с разсеяна отговорност за собствените действия — предизвиква деиндивидуализация. Актьорите се потапят в своите интензивни физически действия без рационално планиране или обмисляне на последиците. Миналото и бъдещето отстъпват пред непосредственото настояще, пред хедонистичната времева перспектива. Това е психично пространство, в което емоцията управлява разума и ограниченията върху страстта са разхлабени.

Това е „ефектът Марди Гра“ на живота за момента зад маска, която прикрива собствената идентичност и дава възможност за вентилиране на похотливи, насилнически и егоистични импулси, които обикновено са овладени. Поведението „избухва“ в отговор на непосредствените ситуационни изисквания без планиран заговор или злонамерена преднамереност. Видяхме какво става, когато този феномен на „Повелителят на мухите“ беше въведен в моята лаборатория в Нюйоркския университет и деиндивидуализирани жени даваха все по-силни електрошокове на невинни жертви. Той беше пресъздаден и от някои от надзирателите в нашия Станфордски затвор. В тези ситуации, както и в Абу Граиб, стандартните социални ограничения срещу агресията и антисоциалното действие са преустановени, докато хората преживяват разширена поведенческа свобода.

Точно както аз не насърчих моите надзиратели да действат садистично, така и армията не е насърчавала надзирателите си да се ангажират в сексуален тормоз над затворниците. Въпреки това и в двете ситуации надделява обща норма на толерантност, която създава чувството, че надзирателите биха могли да направят практически всичко, което поискат, тъй като не са лично отговорни и може да им се размине всичко, тъй като никой не наблюдава. В този контекст традиционните нравствени разсъждения са ограничени, действията говорят по-силно от старите научени уроци и Дионисиевите импулси потискат Аполоновата рационалност. Нравственото дезангажиране действа, за да промени умствения и емоционалния пейзаж на тези, които са уловени в мрежата му.

Сравними злоупотреби от британски и елитни американски войници

Ако социалнопсихологическите принципи, които според мен са действали при нощната смяна на онова Сектор 1А, не са специфични за човека, а са ситуацията, би трябвало да открием сходни злоупотреби в друга сходна среда, извършени от много различни войници в същата военна зона. И наистина, има поне два верифицирани случая на такова поведение — и двата обаче почти не са забелязани от американските медии.

Британски войници, разквартирувани в затвора в Басра в Ирак, също малтретират сексуално своите пленници, принуждавайки ги да симулират содомия един с друг, след като ги събличат голи. Техните снимки шокират британската публика, която не може да повярва, че британски млади мъже биха направили такива ужасни неща и след това дори ще ги документират. Фактът, че един от малтретиращите е награждаван герой от по-ранни бойни действия, е още по-голямо нарушение очакванията на британската публика. Още по-лошото и по-релевантното е, че „Би Би Си Нюз“ съобщава на 29 юни 2004 г.: „Британски войски си разменят снимки на малтретиране“. Подзаглавието добавя: „Британските войници са разменили стотици снимки, показващи бруталност срещу иракски пленници“. Няколко войници, които служат в елитния Ланкаширски полк на кралицата, дават някои от снимките на „Дейли Мирър“ една от тях показва затворник с качулка на главата, който е удрян с приклад, върху него е уринирано, а до главата му се държи пушка. Войниците твърдят, че има още много снимки на такива злоупотреби, които са споделяли в „култура на търгуване със снимки“. Техните армейски командири обаче ги унищожават, когато ги откриват в багажа им, докато си тръгват от Ирак.

В изданието от 12 май 2004 г. на предаването 60 Minutes II на Си Би Ес Дан Радър пуска домашно видео, заснето от американски войник, което разкрива какви са били условията както в Кемп Бука, така и в Абу Граиб. Видео сегментът показва презрението на млада жена войник към иракските затворници. Тя казва: „Вече двама от затворниците умряха… на кого му пука обаче? Това са двама по-малко, за които да се притеснявам“. Няколко други войници, които са били в Кемп Бука и са обвинени в малтретиране на затворниците, след това казват на Радър, че „проблемът започна с веригата на командването — същата верига на командването, която отговаряше за Абу Граиб, когато са били заснети снимките на изтезания и малтретиране“[1].

Друг документиран пример на тази загуба на контрола включва американски войници от 82-ра въздушнодесантна дивизия, които са разквартирувани в предна оперативна база (FOB) „Мъркюри“ близо до Фалуджа. Това е мястото, където бунтовници и други пленници са временно затворени, преди да бъдат прехвърлени в Абу Граиб. „Маниаците-убийци — така ни наричаха [гражданите на Фалуджа], защото знаеха, че ако бъдат хванати и задържани от нас, преди да отидат в Абу Граиб, ще трябва да платят адска цена“. Разказът на този сержант продължава и той описва как са „чукали ЧПК“ (Човек Под Контрол), като са го били или измъчвали жестоко. Той продължава и съобщава: „Всеки в лагера знаеше, че ако искаш да си изкараш фрустрацията, отиваш в палатката на ЧПК. В известен смисъл това беше спорт“.

Друг сержант от същата единица разказва по-подробно мотивите си за малтретирането, които включват чупенето на краката на задържаните с метална бейзболна бухалка. „В някои дни се отегчавахме, затова карахме всички да седнат в ъгъла и след това ги карахме да направят пирамида. Това беше преди Абу Граиб, но точно като там. Правехме го за забавление“.

Армейски капитан Йън Фишбек — офицер в тази „елитна единица“ — също свидетелства през Хюман Райтс Уоч през септември 2005 г. за масираното малтретиране на затворниците, което се е осъществявало в тази затворническа среда. Той разкрива, че неговите войници също са документирали ужасните си дела с дигитални снимки. „[Във FOB «Мъркюри»] те казаха, че имат снимки, които са подобни на станалото в Абу Граиб и защото бяха толкова подобни на станалото в Абу Граиб, войниците ги унищожиха. Изгориха ги. Точният цитат беше: «Те [войниците в Абу Граиб] имаха неприятности заради същите тези неща, които ни се каза да правим, така че унищожихме снимките».“[2]

Чип Фредерик с „мъж с качулка“: емблематичният образ на мъчението

Ще се срещнем с капитана отново в следващата глава, в която неговото подробно описание на малтретирането, осъществено от неговата единица, съответства на станалото в Сектор 1А с изключение на сексуалния тормоз.

[1] Тези разкази и още много са на разположение в доклада на „Хюман Райтс Уоч“ „Leadership Failure: Firsthand Accounts of Torture of Iraqi Detainees by U. S. Army’s 82nd Airborne Division“, September 24, 2005, качен на адрес: http://hrw.org/reports/2005/us0905. ↑

[2] Осемгодишната присъда на Фредерик Чип беше намалена с 6 месеца по заповед на командващия генерал и с още 18 месеца от Армейския борд за снизходителност и предсрочно пускане на свобода (август 2006) въз основа на различни обжалвания и обосновки за снизходителност в моите изявления и тези на много други. ↑

Изправяне на сержант Айвън Фредерик пред съда

Екипът от военни следователи и прокурори влага значително усърдие в подготовката на обвиненията срещу всеки от обвинените военни полицаи. (Ако военното командване, отговорно за Абу Граиб, беше инвестирало частица от това внимание, интерес и ресурси в надзора и поддържането на дисциплината, нямаше да има нужда от тези съдебни дела.) Техният план на играта беше прост и убедителен: след като са събрали достатъчно доказателства и свидетелски показания, изработиха предложения за сделка с прокуратурата с всеки от обвиняемите, така че най-крайните възможни присъди да бъдат редуцирани, ако те се обявят за виновни и свидетелстват срещу колегите си военни полицаи. Съдебните процеси започнаха с тези, чието участие е било минимално, например ефрейтор Джереми Сивите, за да „издадат“ всеки от останалите, продължавайки напред към голямата тройка: Фредерик, Гранър и Ингланд.

Срещу Фредерик бяха повдигнати пет обвинения. В Споразумението за фактите като част от неговото предложение за сделка обвиняемият Фредерик ги прие като верни, податливи на доказване и освен това допустими като доказателства:

● Заговор за малтретиране на задържаните.

● Неизпълнение на дълг.

● Малтретиране на задържаните.

● Нападение, извършено чрез побой.

● Неприлични действия с друг човек. Последното обвинение се отнася до това, че обвиняемият е принудил няколко задържани да мастурбират пред мъже и жени войници, докато те са били фотографирани.

Чип Фредерик седнал върху затворник

Съдебният процес

Съдебният процес на Фредерик се проведе в Багдад на 20 и 21 октомври 2004 г. независимо от искането на адвоката му делото да се прехвърли в САЩ. Тъй като отказах да отида на такова опасно място, вместо това отидох във военноморската база в Неапол, Италия, където дадох свидетелски показания чрез видеоконферентна връзка в стая с висока степен на сигурност. Беше трудна среда, защото, първо, моите показания бяха прекъсвани от отложената аудио обратна връзка, и второ, изображението от съдебния процес на видеоекрана понякога замръзваше. Трудностите се утежняваха от факта, че говорех на телевизионен екран и не взаимодействах директно със съдията. За да стане още по-трудно, ми казаха да не използвам бележки по време на показанията, което означаваше, че трябва да си припомням стотиците страници на петте разследващи доклада, които внимателно бях прочел, плюс цялата друга базисна информация, която бях натрупал за Фредерик и условията в Сектор 1 А.

След като Фредерик вече беше признал вината си, моите свидетелски показания се фокусираха изцяло върху конкретизирането на ситуационните и системните влияния върху поведението му, които са били предизвикани от въздействието на анормалната среда върху един много нормален млад мъж. Освен това очертах резултатите от психологическото оценяване, положителните аспекти на неговата биография, преди да бъде разпределен в Сектор 1 А, и основни моменти от моето интервю с него. Това беше направено в опит да подкрепя заключението, че Фредерик не е привнесъл патологични склонности в този поведенчески контекст. Аз по-скоро твърдях, че ситуацията е извадила на повърхността анормално поведение, в което той се е ангажирал и за което се признава за виновен и се разкайва.

Освен това дадох ясно да се разбере, че в опитите да разбера как действията на Фредерик са били повлияни от ситуационната социална динамика се ангажирах не в „извинениелогия“, а по-скоро в концептуален анализ, който обикновено не се приема достатъчно сериозно в решенията за наказанието. Освен това представяйки акредитивите си и релевантността си на това дело, очертах основните характеристики и резултати, както и някои паралели между Станфордския затворнически експеримент и средата, в която са ставали злоупотребите в затвора в Абу Граиб. (Пълните ми свидетелски показания са представени от с. 294 до с. 330 от „Транскрибирания съдебен процес на Айвън Фредерик-Чип“ октомври 2004. За съжаление те не са налични онлайн.)

Прокурорът, майор Майкъл Холи, отхвърли моя ситуационен аргумент. Той твърдеше, че Фредерик е можел да направи разграничението между правилно и погрешно, имал е адекватна военна подготовка за работата и по същество е взел рационално решение да се ангажира в неморалното, вредно поведение, за което е обвинен. Така той стовари цялата вина върху диспозицията на Фредерик съзнателно да злосторничи, докато отхвърляше възможността съдът да отчете каквито и да било ситуационни или системни влияния. Освен това внуши, че Женевските конвенции са действали и че тези войници би трябвало да знаят какви са техните ограничения. Това не е вярно, както ще видим в следващата глава: президентът Джордж Буш и неговите юридически съветници промениха определението на тези задържани и на изтезанията с поредица от правни записки, които извадиха от употреба Женевските конвенции по време на тази „война срещу тероризма“.

Присъдата

На военния съдия полковник Джеймс Пол беше нужен само един час, за да произнесе присъдата „виновен по всички обвинения“. Фредерик щеше да изтърпява наказание осем години лишаване от свобода. Моите свидетелски показания очевидно имаха минимален ефект върху тежестта на присъдата му, както и красноречивата пледоария на неговия адвокат Гари Майърс. Всички ситуационни и системни фактори, които бях детайлизирал, не струваха кой знае колко на сцената на международните връзки с обществеността, която беше създадена от веригата на командването на армията и на администрацията на Буш. Освен това те показаха на света и на иракския народ, че са „сурови с престъпленията“ и бързо ще накажат тези няколко нечестни и безпринципни войници — „гнилите ябълки“ в иначе добрата каца на американската армия. Само след като всички те са съдени, осъдени и пратени в затвора, петното върху американската армия можеше да избледнее[1].

Чарлс Гранър отказа да се признае за виновен и получи 10-годишна присъда. Линди Ингланд в сложна поредица от съдебни процеси беше осъдена на 3 години лишаване от свобода. Джереми Сивите получи една година, а Джавал Дейвис — 6 месеца. Сабрина Харман се отърва с лека присъда от 6 месеца въз основа на доказателства за предишната й любезност към иракчаните, преди да бъде изпратена в Абу Граиб. И накрая: Мегън Амбул беше освободена, без да й се налага присъда лишаване от свобода.

[1] Лична комуникация, 12 юни 2005 г. ↑

Някои релевантни сравнения

Няма съмнение, че малтретирането, в което участва Фредерик-Чип, причинява физическо и емоционално страдание на затворниците, за които той отговаря, и трайни унижение и гняв от страна на семействата им. Той пледира виновен, получава присъда „виновен по всички обвинения“ и сурово наказание. От гледна точка на иракчаните тя е твърде снизходителна; от моя гледна точка е твърде тежка, имайки предвид обстоятелствата, които са причинили и поддържали малтретирането. Показателно е обаче да сравним неговата присъда с тази на друг войник в друга война, който е виновен в престъпления срещу цивилни, които се наказват със смъртна присъда.

Едно от по-ранните петна върху гордостта на американската армия е от времето на Виетнамската война, когато войниците в ротата Чарли нахлуват в село Май Лай в търсене на виетконгски бойци. Не са открити такива, но хроничният стрес, фрустрацията и страховете на тези войници избухват в невъобразим бяс срещу местните жители. Повече от 500 виетнамски жени, деца и възрастни хора са убити с картечен огън отблизо или са изгорени живи в своите колиби, а много жени са изнасилени и изкормени. Някои от тях дори са скалпирани! Ужасяващите описания на тези жестокости са изразени с делови глас от някои от войниците във филма Interviews with My Lai Vets („Интервюта с ветерани от Май Лай“). Сеймур Хърш осигурява детайлен разказ за зверствата в книгата си My Lai 4 („Май Лай 4“), която публично ги изобличава за пръв път една година по-късно.

Само един войник е обявен за виновен за тези престъпления — лейтенант Уилям Кали-младши. Неговият старши офицер капитан Ърнест Медина, който е на мястото по време на тази мисия „претърси и унищожи“ и за когото се съобщава, че лично е стрелял срещу цивилните, е оневинен по всички обвинения и подава оставка от армията. Капитан Медина с прякора „Лудото куче“ е наистина горд от своите войници в рота Чарли, твърдейки: „Ние бяхме станали най-добрата рота в батальона“. Може би това е било твърде прибързана оценка.

Лейтенант Кали е обявен за виновен в предумишленото убийство на повече от сто виетнамски цивилни в Май Лай. Първоначалната му доживотна присъда е намалена на три и половина години, които той изтърпява в казармата под домашен арест, без да прекара и един ден в затвора. Повечето хора не знаят, че той след това е помилван за тези масови убийства и се връща в общността си, за да стане платен оратор и почитан бизнесмен. Можеше ли да е различно, ако Кали беше само войник, а не офицер? Можеше ли да е различно, ако бяха правени „трофейни снимки“ от войниците в ротата Чарли, които да превърнат в живо и реално онова, което думите за тези брутални зверства не успяват да предадат? Така мисля.

Друга група релевантни сравнения идва от подреждането на някои от тези военни полицаи от нощната смяна срещу други войници, които наскоро са били обвинени и осъдени от военни съдилища за различни престъпления. Става видно, че макар и осъдени за сходни или дори за още по-тежки престъпления, присъдите на тези други войници са много по-снизходителни.

Максималната присъда на сержант Фредерик за престъпленията му е 10 години лишаване от свобода, уволнение от армията заради престъпни действия (DD) и понижение до най-ниския чин Е1 (редник). С неговата сделка с прокуратурата той получи 8 години лишаване от свобода, уволнение заради престъпни действия и понижение до Е1 (редник), както и загуба на всички плащания и издръжка, включително и вноските за пенсия в продължение на 22 години.

Сержант първи клас Прайс е обявен за виновен в нападение, малтретиране и възпрепятстване на правосъдието. Максимална присъда: 8 години в затвора, уволнение от армията заради престъпление (DD) и понижение в чин Е1 (редник). Получава: понижение в чин SSG (сержант), никакво лишаване от свобода, никакво уволнение от армията.

Ефрейтор Гранър е обявен за виновен в нападение, малтретиране, невербален заговор, непочтени действия и неизпълнение на дълг. Максимална присъда: 15 години лишаване от свобода, уволнение от армията заради престъпление (DD) и понижаване в чин Е1 (редник). Получава: 10 години лишаване от свобода, DD, Е1 и глоба.

Редник Бранд е обявен за виновен в нападение, малтретиране, фалшиви клетвени показания и осакатяване. Максимална присъда: 16 години лишаване от свобода, уволнение от армията заради престъпление (DD) и понижаване в чин Е1 (редник). Получава: само понижаване в чин редник.

Редник Ингланд е обявена за виновна в заговор, малтретиране и непочтени действия. Максимална присъда: 10 години лишаване от свобода, уволнение от армията за престъпление (DD) и Е1. Получава: 3 години лишаване от свобода.

Капитан Мартин е обявен за виновен в агресивно нападение, нападение, възпрепятстване на правосъдието и поведение, което не подхожда на офицер. Максимална присъда: 9 години лишаване от свобода. Поучава: 45 дни в затвора.

Ясно е следователно, че везните на военното правосъдие изобщо не са балансирани за тези сравними престъпления. Вярвам, че трофейните снимки са тези, които придадоха значителна тежест и предубедиха съдебните решения срещу военните полицаи от нощната смяна. За по-пълен набор от такива сравнения и списък на 60 войници, които са били изправени пред военен съд, техните показания, както и други разяснения на документите за злоупотребите в Абу Граиб, моля вижте интересния уебсайт www.supportmpscapegoats.com.

Трансформацията на затворническия надзирател Айвън Фредерик в затворник номер 789689

Нашият фокус в опитите да опишем ефекта Луцифер е върху разбирането на трансформациите на човешкия характер. Може би една от най-крайните и редки мислими трансформации се осъществява у някого, който преминава от позиция на власт като затворнически надзирател към позиция на пълно безсилие като затворник. Това за съжаление е така при този някога добър надзирател, отдаден войник и любещ съпруг. Той беше очукан и почти пречупен от присъдата срещу него на военния съд и последвалото жестоко отношение към него в затвора. Фредерик-Чип днес е сведен до номер — 789689 — като затворник на „Уеърхаус Роуд“ в Американските дисциплинарни казарми във Форт Левънуърт. След като беше осъден в Багдад, Чип беше прехвърлен в Кувейт, където бе вкаран в строг тъмничен затвор, макар че не представляваше опасност за себе си или за другите. Той описа условията там като напомнящи неговия сектор в Абу Граиб, но ситуацията му се влоши дори още повече, когато беше затворен във Форт Левънуърт.

Днес, когато всички съдебни дела на „седморката от Абу Граиб“ са приключили, отношението към Фредерик се е подобрило. Той посещава бръснарско училище в затвора, за да научи нов занаят, защото никога повече не може да работи като затворнически надзирател. „Много бих искал да бъда възстановен в армията, за да се върна и да се докажа. Аз бях този, който никога не се отказва, и вярвах, че мога да въведа промяна. […] Бях подготвен да умра за страната си, за моето семейство и приятели. Исках да бъда този, който може да влияе върху ситуацията… Горд съм, че през по-голямата част от зрелия си живот служих на страната си“.[1]

Виждате ли паралела между Стю-819 — затворника в СЗЕ, който настояваше да се върне в нашия затвор, за да покаже на другарите си, че не е лош затворник? Това напомня и на класически социалнопсихологически експеримент, който показва толкова по-силна лоялност към собствената група, колкото по-тежка е била инициацията в нея[2].

[1] E. Aronson and J. Mills, „The Effect of Severity of Initiation on Liking for a Group“, Journal of Abnormal and Social Psychology 59 (1959): с. 177–181. ↑

[2] Военен офицер ми каза: „Самият аз съм използвал термина «минаваме на Станфорд», когато съм описвал нехарактерно садистично поведение от страна на хора, които отговарят за други лица“. ↑

Последни бележки

В следващата глава ще се придвижим от фокуса върху отделните войници, хванати в капана на нехуманна поведенческа среда, за да разгледаме ролята, която играе Системата в създаването на условията, подпомагащи малтретирането и изтезанията в Абу Граиб и в много други военни затвори. Там ще изследваме сложността на системното влияние, което е действало, за да създаде и да поддържа „култура на малтретирането“. Първо, ще прегледаме акцентите от множеството независими военни разследвания на тези злоупотреби. Това ще ни позволи да измерим степента, до която тези разследвания въвличат променливи на Системата, например провал в лидерството, ограничена или никаква специфична подготовка за мисията, неадекватни ресурси и приоритети в разпитите-признанията, като основни допринасящи фактори за това, което е ставало по време на нощната смяна в Абу Граиб. После ще изследваме доклади на Хюман Райтс Уоч за други сравними — а някои и още по-тежки — злоупотреби, съобщени от офицерите в елитната 82-ра въздушнодесантна дивизия на армията в Ирак. Ще разширим търсенето, за да изследваме начините, по които веригите на командването на армията и правителството са създали сходни ситуации в други военни затвори, за да подпомогнат тяхната „война срещу тероризма“ и „война срещу бунтовете“. Ще го направим с помощта на интервюта и анализи, публикувани в предаването Frontline („Фронтова линия“) на PBS A Question of Torture („Въпрос на изтезания“) (18 октомври 2005 г.), което детайлно описва ролята на администрацията на Буш и армейската верига на командването, първо, в санкционирането на такива изтезания в затвора в Гуантанамо Бей, а след това прехвърлянето им в Абу Граиб и на други места.

Ще сменя ролите от поведенчески учен, превърнал се в психосоциален разследващ репортер в тази глава на прокурор в следващата. Ще обвиня избрани членове на военната верига на командването в злоупотреба с властта си, за да превърнат изтезанията в начин на действие в затвора в Гуантанамо Бей и след това да изнесат тези тактики в Абу Граиб. Те са дали разрешение на военната полиция и военното разузнаване да използват тези тактики на изтезания — под по-приемливи имена — и са се провалили в осигуряването на лидерство, надзор, отговорност и специфично за мисията обучение, нужни на военните полицаи от нощната смяна в Сектор 1 А. Ще твърдя, че заради това те са виновни в греховете както на действието, така и на бездействието.

Изправяйки Системата пред хипотетичен съд, ще завършим, като поставим президента Буш и неговите съветници на подсъдимата скамейка заради ролята им в предефинирането на изтезанията като приемлива, необходима тактика в тяхната повсеместна и мъглява война срещу тероризма. Те са обвинени и в освобождаването на заловените бунтовници и всички „чужденци“ които са под военен арест, от предпазните механизми на Женевските конвенции. Секретарят по отбраната Ръмсфелд е обвинен в създаването на центрове за разпити, където „задържаните“ са подложени на редица крайно принудителни „злоупотреби“ със съмнителната цел да се изтръгнат признания и информация. Той вероятно е отговорен и за други нарушения на американските морални стандарти, например „аутсорсването на изтезанията“ на ценните задържани към други страни в програмата на правителството за „извънредно предаване“.

Възнамерявам да покажа, че Системата — от Буш до Чейни до Ръмсфелд и надолу по йерархията на командването, е положила основите за тези злоупотреби. Ако е така, тогава ние като демократично общество трябва да свършим много, за да гарантираме, че бъдещи злоупотреби ще бъдат предотвратени, като настояваме Системата да модифицира структурните характеристики и оперативните политики на своите центрове за разпити.

И накрая признавам, че на някои читатели може да изглежда пресилено, че подчертавам паралелите между нашия малък Станфордски експеримент в симулиран затвор и опасната реалност на затвор в зона на бойни действия. Не физическите различия имат значение, а базисната психологическа динамика, която действа и в двата[1]. Ще посоча и че няколко независими следователи правят такива сравнения, както е в Доклада Шлезинджър (цитиран в началото на тази глава) и в доклада на бившия военноморски криптолог Алан Хенсли. В своя анализ на обвинените в злоупотреби той заключава:

В случая на Абу Граиб модел, описан в детайли в изследването на Зимбардо, конструирано от на практика идентични фактори и водещо до емпирични доказателства, е наличен предварително, за да се прогнозира с висока степен на сигурност, че тази последователност от събития ще се случи без съзнателно обмисляне от страна на участниците[2].

Искам да приключа тази фаза от нашето пътуване с анализа на шефа на бюрото на списание „Нюзуик“ в Багдад Рон Норд-ланд за това, което според него се е объркало във война, започнала с добри намерения:

Какво се обърка? Много неща, но най-съществената повратна точка беше скандалът Абу Граиб. След април 2004 г. освобождението на Ирак стана отчаяно упражнение по овладяване на щетите. Злоупотребите със затворниците в Абу Граиб отчуждиха голяма част от иракския народ. Отгоре на това то не свърши работа. Няма доказателства, че цялото това малтретиране и унижение са спасили и един американски живот или са довели до залавянето на някой голям терорист независимо от твърденията на армията, че затворът е дал „разузнавателни данни, въз основа на които може да се действа“.

[1] Хенсли е сертифициран експерт по травматичен стрес (BCETS) и член на Американската академия на експертите по травматичен стрес, който днес е съветник на федералното правителство по психологическите операции (PSYOP) и антитероризма. Има докторска степен от университета „Капела“ със специализация посттравматично стресово разстройство и е изучавал в подробности злоупотребите в Абу Граиб. Освен това отбелязва: „Надеждността на твърденията, изразени в този доклад, може да се установи със сходен анализ на представителна извадка от единицата на обвиняемия. Положителна корелация на сходни данни може да сочи валидност на ефекта Зимбардо в затвора Абу Граиб и така да обясни девиантното поведение“ (с. 51). A. L. Hensley, „Why Good People Go Bad: A Psychoanalytic and Behavioral Assessment of the Abu Ghraib Detention Facility Staff“. A strategic courts-martial defense strategy presented to the Area Defense Council in Washington, D. C., on December 10, 2004. ↑

[2] R. Norland, „Good Intentions Gone Bad“, Newsweek, June 13, 2005, с. 40. ↑

15. Изправяне на системата на съд: съучастието на командването

Патриотичната заключителна пледоария на военния прокурор майор Майкъл Холи на процеса срещу сержант Айвън Фредерик подготви сцената за нашия анализ на използването на изтезанията на „незаконните бойци“ и затворени във военни затвори в Ирак, Афганистан и Куба:

И ще ви напомня, сър, че врагът се бие въз основа на морал като нас и че това може да формира обединяващ пункт за нашите врагове сега и в бъдеще. Освен това ще помоля да помислите за нашите врагове, които може да се предадат в бъдеще. Това е, което искаме в идеалния случай. Искаме те да са толкова уплашени от бойната сила на американската армия, че да се предават. Ако обаче затворник — или по-скоро враг — вярва, че ще бъде унижаван и подлаган на унизително отношение, защо да не продължи да се бие до последния си дъх? В боя не може ли да отнеме живота на войници, живот, който в противен случай няма да бъде унищожен? Този тип поведение [на обвинените военни полицаи] има дългосрочно въздействие, включително и на последно място има въздействие върху войниците, нашите войници, моряци, военноморски пехотинци и летци, които може да бъдат заловени в бъдеще — и върху отношението към тях; и тук спирам.

Прокурорът продължава да изяснява, какъв е залогът в този и в други съдебни процеси на „Седморката от Абу Граиб“ — нищо по-малко от Честта на армията:

И накрая, сър, честта на нашата американска армия е едновременно скъпоценна и нетрайна. Имаме свещено доверие в армията на САЩ, в нашата армия, и точно затова носим огромна отговорност и власт — властта да налагаме сила върху другите. Единственото, което ни отделя от налагането на властта по несправедлив начин и превръщането в съперник, тълпа, група от главорези, е това, че имаме чувството за чест, че това, което правим, е правилно, че следваме заповедите, които са ни дадени и постъпваме почтено, а това поведение [малтретирането и изтезанията в Абу Граиб] опозорява това. И ние, също като всяка друга армия, и ние се нуждаем от висок морал, за да се обединяваме[1].

Моето заключително изявление в процеса срещу Фредерик беше спонтанно и нережисирано. Загатнах някои от ключовите аргументи, които ще бъдат разработени в тази глава. Тя осигурява по-пълен преглед на тезите, че могъщи ситуационни и системни сили са действали тогава, за да причинят тези злоупотреби. Нещо повече: през времето, изминало от съдебния процес (октомври 2004 г.), се появиха допълнителни доказателства, които недвусмислено показват съучастието на редица военни командири в малтретирането и изтезанията в Сектор 1А на затвора в Абу Граиб. Ето текстът на моето изявление:

Докладите Фей и Тагуба сочат, че тази [злоупотреба] е можело да бъде предотвратена; ако армията беше вложила част от ресурсите или от загрижеността, които тя влага в тези съдебни процеси — Абу Граиб никога нямаше да се случи. Към Абу Граиб обаче са се отнасяли с безразличие. Той не е имал приоритет — същата липса на приоритет като сигурността на археологическия музей в Багдад [чиито богатства бяха плячкосани, след като Багдад беше „освободен“, докато войниците пасивно наблюдаваха]. Това са два [военни] обекта със слаб приоритет и стана така, че този избухна при такива злощастни обстоятелства. Затова мисля, че армията е изправена на съд, особено всички офицери, които са над сержант Фредерик и които би трябвало да знаят какво става, би трябвало да са го предотвратили и спрели — и би трябвало да са се възпротивили. Те са тези, които трябва да бъдат изправени на съд. Или ако сержант Фредерик в някаква степен е отговорен, каквато и да е присъдата му, тя според мен трябва да бъде смекчена от отговорността на цялата верига на командването[2].

В тази глава нашият път ще следва няколко различни посоки, които би трябвало да ни накарат да извадим иззад тъмния екран на прикриването централната роля на много ключови играчи в драмата Абу Граиб — режисьорите, сценаристите и помощник-режисьорите, които са направили тази трагична пиеса възможна. В известен смисъл военните полицаи са били просто актьори с няколко реплики, „седем героя в търсене на автор“ или режисьор.

Нашата задача е да определим кой е бил системният натиск, който е съществувал извън ситуацията, съществувала в центъра за разпити на Абу Граиб. Трябва да идентифицираме конкретните страни, участващи на всички нива във веригата на командването, за създаването на условията, отговорни за имплозията на човешката природа в тези военни полицаи. В представянето на хронологията на тези взаимно преплетени сили ще сменя ролите от тази на експерт по защитата на прокурор. В тази роля ще въведа нов тип модерно зло — „административното зло“, което представлява основата на съучастничеството на веригата на командването на политическото и военното ръководство в тези злоупотреби и изтезания[3]. Тъй като действат в правна, а не етична рамка, както публични, така и частни организации могат да предизвикват страдание и дори смърт на хората, като следват студена рационалност за постигането на целите на тяхната идеология, генерален план, уравнение за рентабилността или просто печалба. При тези обстоятелства техните цели винаги оправдават ефикасните средства.

[1] Заключително изявление, 21 октомври 2004 г. от майор Майкъл Холи, дело пред военен съд на сержант Иван Фредерик, Багдад, 20 и 21 октомври 2005 г., с. 353–354. ↑

[2] Моето заключително спонтанно изявление, 21 октомври 2004 г., с. 329. ↑

[3] „Административното зло“ функционира, като служителите на агенцията се фокусират върху разработването на правилните процедури, правилните стъпки в процеса, който е най-ефикасното средство за постигане на целта. Тези администратори го правят, без да осъзнават, че средствата за постигане на целта са неморални, незаконни и неетични. Те са удобно заслепени от реалностите на същността на злоупотребите — и ужасяващите последици, — които се генерират от техните политики и практики. Тези, които са виновни в административно зло, може да са корпорации, полицейски и затворнически управления или военни и държавни центрове, както и радикални революционни групи.

Както видяхме преди около 40 години в преценения подход на Робърт Макнамара към войната във Виетнам, разчитането на научно-аналитична умствена нагласа, заедно с технически рационален легалистичен подход към социалните и политическите проблеми подпомага организацията и нейните членове да се ангажират в зло, което е маскирано и етично стрито. В едно от своите проявления държавата санкционира своите агенти да се ангажират в действия, които обикновено се смятат за неморални, незаконни и зли, преформулирайки ги като необходими за защитата на националната сигурност. Точно както Холокостът и интернираните американски граждани от японски произход по време на Втората световна война са примери на административно зло, такава е и — според мен — програмата за изтезания на администрацията на Буш като част от „войната срещу терора“.

Тази фундаментална концепция за „административното зло“ е разработена от Гай Б. Адамс и Дани А. Балфур в тяхната провокативна книга Guy B. Adams & Danny L. Balfour, Unmasking Administrative Evil, rev. ed. (New York: M. E. Sharpe, 2004). ↑

Разследванията на злоупотребите в Абу Граиб разобличават дефектите на системата

В отговор на многобройни доклади за злоупотреби не само в Абу Граиб, но и във военни затвори по цял Ирак, Афганистан и Куба, Пентагонът проведе поне дузина официални разследвания. Аз проучих задълбочено половината от тях, докато се подготвях за ролята си в защитата на сержант Айвън Фредерик. В тази част ще очертая хронологично някои от тези ключови доклади и ще подчертая техните заключения с точни цитати от тях. Това ще ни даде представа как висши офицери и служебни лица от правителството са оценили причините за изтезанията и малтретирането. Тъй като всички с изключение на едно от тези разследвания са наредени от армията с конкретните инструкции да се фокусират върху извършителите, повечето от тях не успяват да подведат под отговорност военни и политически лидери за тяхната роля в създаването на условията, способстващи за тези злоупотреби. Единственото изключение е Докладът Шлезинджър, поръчан от секретаря по отбраната Ръмсфелд.

Като гледат надолу, а не нагоре по веригата на командването, тези доклади са ограничени по мащаб и нито са толкова независими, нито толкова непартийни, колкото бихме искали. Те обаче ни осигуряват начална точка в аргументацията срещу военната и административната верига на командването, която след това ще допълним с други доклади на медии и агенции заедно със свидетелски показания от първа ръка на войници, въвлечени в изтезанията. (За пълна хронология на малтретирането в Абу Граиб и разследващите доклади моля вижте уебсайта[1].)

[1] Добър източник за хронологията в Абу Граиб и разследващите доклади може да се открие на адрес: www.globalsecurity.org/intell/world/iraq/abu-ghurayb-chronology.htm. ↑

Докладът Райдър е първият, който изпраща предупредителни сигнали

Главният полицейски служител на армията, началникът на военната полиция генерал-майор Доналд Райдър подготвя първия доклад (6 ноември 2003 г.) по заповед на генерал Санчес. Райдър е назначен през август, за да оглави екип за оценка, както е поискано от армейската единица за криминални разследвания. Тя е наречена CJTF-7 — Бойни съвместни оперативни сили 7: разнородна работна група на армията и на Министерство на отбраната (DoD), КОЯТО включва армията, военноморския флот, военноморския корпус, военновъздушните сили и цивилни служители на Министерство на отбраната.

Този документ прави преглед на цялата система на затворите в Ирак и препоръчва начини за нейното подобряване. Накрая Райдър заключава, че има сериозни нарушения на човешките права, както и неадекватност на подготовката и на персонала, които са „по цялата система“. Неговият доклад освен това изразява загриженост за мъглявите граници между военните полицаи, които би трябвало да са единствените затворнически надзиратели, и екипите на военното разузнаване (MI), получили за задача да разпитват затворниците. Отбелязва се, че представителите на военното разузнаване се опитват да включат военни полицаи в дейности, които ще „подготвят“ задържаните за разпитите.

Това напрежение между военните полицаи и военните разузнавачи датира още от Афганистанската война, през която военните полицаи работят с военните разузнавачи, за да „създадат благоприятни условия за последващите интервюта“ — евфемизъм за пречупване на волята на затворниците. Райдър призовава за въвеждането на процедури „за дефиниране на ролята на войниците от военна полиция… ясно разделящи действията на надзирателите от тези на персонала на военното разузнаване“. Докладът му би трябвало да е предупреждение за всички онези, които отговарят за военната система на затворите.

Независимо от този ценен принос, „Райдър подкопава предупреждението си“ според журналиста Сиймор Хърш, „като заключава, че ситуацията все още не е достигнала кризисна точка“. Макар че някои процедури са дефектни, казва той, Райдър „не открива единиците на военната полиция преднамерено да са прилагали неподходящи практики по лишаването от свобода“. Спомнете си, че този доклад се появява в апогея на най-флагрантните злоупотреби в Сектор 1А през есента на 2003 г., но преди да бъдат разобличени от ефрейтор Джо Дарби (13 януари 2004 г.). Статията на Хърш в списание „Ню Йоркър“ (5 май 2004 г.), която оповестява скандала, заключава за Доклада Райдър: „Неговото разследване в най-добрия случай е провал, а в най-лошия — прикриване“.[1]

[1] Разследващият журналист Сиймур М. Хърш пръв публикува историята за злоупотребите и изтезанията в Абу Граиб в „Torture at Abu Ghraib. American Soldiers Brutalize Iraqis: How Far Up Does the Responsibility Go?“, The New Yorker, May 5, 2004, с. 42, достъпна на www.notinourname.net/war/torture-5may04.htm. ↑

Докладът Тагуба е цялостен и суров[1]

След като прословутите снимки излизат на повърхността сред висшестоящите в армията и екипа за криминални разследвания през януари 2004 г., генерал Санчес е принуден да направи крачка напред от замазващата работа на Райдър. Той назначава генерал-майор Антонио М. Тагуба да проведе по-пълно разследване на обвиненията за малтретиране на задържаните, недокументирани бягства на затворници и широкоразпространени провали в дисциплината и отговорността. Тагуба върши възхитителна работа в детайлно, широко разследване, което е публикувано през март 2004 г. Макар че намеренията са били то да остане класифицирано, защото отправя преки обвинения в неизпълнение на дълг от офицерите, както и други обвинения срещу събратя офицери, и съдържа като доказателства някои от снимките, докладът е твърде сочен, за да не изтече към медиите (вероятно срещу големи суми).

Докладът Тагуба изтича към „Ню Йоркър“, където са публикувани основните резултати и снимките от него в статията на Хърш, но това става едва след като снимките изтичат и до продуцентите на предаването 60 Minutes II и са показани в неговото издание от 28 април 2004 г. (Спомняте си, че това беше нещото, което ме запрати в това приключение.)

Тагуба не губи време, за да опровергае доклада на колегата си генерал. „За съжаление много от системните проблеми, които излизат на повърхността по време на оценката [на Райдър], са същите, които са обект на това разследване“ — пише той (курсивът е мой). „В действителност много от злоупотребите, претърпени от задържаните, се осъществяват по време на или скоро до времето на онази оценка“. Докладът продължава: „Противно на резултатите в доклада на генерал-майор Райдър аз установявам, че персоналът, разпределен в 372-ра рота на военната полиция, 800-тна бригада, получава заповед да промени процедурите в затвора, за да «създаде условия» за разпитите от военното разузнаване“. Неговият доклад дава ясно да се разбере, че офицери от военното разузнаване, агенти на ЦРУ, частни подизпълнители и OGA [други държавни агенции] „активно настояват надзирателите от военна полиция да създадат физически и психологически условия за благоприятния разпит на свидетелите“.

В подкрепа на това твърдение Тагуба цитира заклети показания на няколко надзиратели за съучастничеството на персонала от военното разузнаване и на разпитващите.

Ефрейтор Сабрина Харман, 372-ра рота, заяви в заклетите си показания по отношение на инцидента, в който задържан е качен върху кашон с жици, закачени за пръстите на ръцете, краката и на пениса му, „че нейната работа е била да държи задържаните будни“. Тя каза, че военното разузнаване е говорило с ефрейтор Грейнър [така е в оригинала]. Тя заявява: „Военното разузнаване искаше да ги накара да говорят. Работата на Грейнър [така е в оригинала] и на Фредерик е да вършат неща за военното разузнаване и други държавни агенции, за да накарат тези хора да говорят“.

Тагуба представя свидетелски показания на сержант Джавал Дейвис за онова, което той е наблюдавал по отношение на влиянието на военното разузнаване и други държавни агенции върху надзирателите от военна полиция:

Наблюдавах затворниците в сектора под управление на военното разузнаване, крило 1А, да бъдат карани да правят различни неща, които бих поставил под съмнение в морално отношение. В крило 1А ни казаха, че те имат различни правила и различни SOP [стандартни оперативни процедури] за третиране. Никога не съм виждал набор от правила или SOP за това крило, а само устни изказвания. Войникът, отговарящ на 1 А, беше ефрейтор Грейнър [така е записано в оригинала]. Той заяви, че „агентите и войниците от военното разузнаване искат от него да прави разни неща, но нищо никога не беше в писмен вид — оплакваше се той [така е в оригинала]“. Когато е запитан защо правилата в 1А/ 1В са различни от тези в останалата част от крилата, сержант Дейвис заяви: „Останалите крила са обикновени затворници, а 1 А/ В са задържани на Военното разузнаване“. Когато е попитан защо не е информирал своя командир за това малтретиране, сержант Дейвис заяви: „Защото приех, че ако те правят различни от обикновеното неща или извън насоките, някой щеше да каже нещо. [Вижте отново злото на бездействието в действие.] Освен това крилото е на военното разузнаване и изглежда, че персоналът на военното разузнаване одобряваше малтретирането“. Сержант Дейвис освен това заяви, че е чул военното разузнаване да намеква на надзирателите да малтретират затворниците. Когато е попитан какво е казало военното разузнаване, той заяви: „Отпуснете този човек за нас“, „Направете така, че той да има тежка нощ“, „Постарайте се той да получи заслуженото“. Той твърди, че тези коментари са били направени пред ефрейтор Грейнър [така е в оригинала] и сержант Фредерик. Накрая сержант Дейвис заяви, че „доколкото знам, персоналът на военното разузнаване е правил комплименти на Грейнър [така е в оригинала] за начина, по който той се справя със задържаните от военното разузнаване. Примерите са твърдения като: «Добра работа, те се пречупват наистина бързо. Отговарят на всеки въпрос. Дават добра информация, най-накрая» и «Продължавай с добрата работа». Такива неща.“

Твърдението, направено пред Тагуба от ефрейтор Джейсън Кенъл, 372-ра рота, напомня на моите надзиратели в СЗЕ, които отнеха матраците, чаршафите, дрехите и възглавниците на затворниците заради нарушение на правилата:

„Видях ги голи, но военното разузнаване ни казваха да им вземем матраците, чаршафите и дрехите“. Той не можа да си спомни кой от военното разузнаване го е инструктирал да направи това, но коментира, че „ако те искаха от мен да правя това, трябваше да ми дадат писмена заповед“. По-късно той е информиран: „Не можем да правим нищо, с което да поставяме затворниците в неудобно положение“.

Това е само един пример на непрекъснатите несъответствия между реалността на ситуацията на малтретиране и неофициалното насърчение на военните полицаи да малтретират задържаните от военното разузнаване и другите агенти в този сектор. Докато те дават заповеди под сурдинка за малтретирането на затворниците, официалното публично изявление настоява: „Ние не опрощаваме малтретирането на затворниците или всяко друго действие, различно от хуманното отношение към тях“ Такъв подход създава аргумент за правдоподобна възможност да отричат по-късно.

Докладът Тагуба конкретизира, че военните топ лидери, които разбират за крайните случаи на малтретиране на затворниците, са препоръчали военен съд, но така и не са довели нещата до край. Тяхното бездействие, имайки предвид знанието за злоупотребите, следователно засилва впечатлението, че няма да има отплата за малтретирането на затворниците.

[1] Достъпно на http://news.flndlaw.eom/nytimes/docs/iraq/tagubarpt.html#ThR1.14. ↑

Това, което наблюдаваме тук, е провал в комуникацията, образоването и осигуряването на лидерство

Тагуба предлага много примери на начините, по които войниците и военните полицаи от резерва на армията не са били подготвени както трябва и не са получили ресурсите и информацията, от които са се нуждаели, за да изпълняват трудната си работа на надзиратели в затвора в Абу Граиб.

Докладът гласи:

В 800-ата бригада на военна полиция и нейните подчинени единици има обща липса на познания, прилагане и ударение върху базисните правни, регулаторни, доктринни и командни изисквания…

Отношението към задържаните и криминалните затворници след обработката не съответства в отделните затвори, сектори, лагери и дори между отделните смени, където отговоря 800-ата бригада на военната полиция. [Курсивът е мой, за да се подчертаят разликите между дневната и нощната смяна в сектор 1 А.]

Освен това в доклада се казва:

Затворите в Абу Граиб и Кемп Бука са значително над максималния си капацитет, докато надзирателите са недостатъчно и не разполагат с достатъчно ресурси. Този дисбаланс е допринесъл за лошите условия на живот, бягствата и пропуските в отчетността в различните затвори. Претъпкването на затворите също ограничава способността да се идентифицират и отделят лидерите сред задържаните, които може да организират бягства и бунтове в затвора.

Тагуба документира много примери на затворници, които бягат и вдигат бунтове, и описва смъртоносни срещи между военни полицаи и задържани. Във всеки случай докладът повтаря заключението: „На този разследващ екип не е осигурена никаква информация за резултатите, допринасящите фактори или коригиращите действия“.

Тагуба е особено притеснен, че очевидно неадекватната подготовка на бригадата от военни полицаи, добре известна на военното командване, никога не е коригирана:

Намирам, че 800-тна бригада на военна полиция не е била адекватно обучена за мисия, която включва управление на затвор или наказателна институция в комплекса на затвора в Абу Граиб. Както установява Докладът Райдър, аз също заключавам, че единици от 800-ата бригада на военната полиция не е получила специфично за затворите обучение по време на мобилизацията. Единиците на военната полиция не са получили конкретни задания преди мобилизацията и по време на подготовката след мобилизацията, и следователно не са били обучени за конкретните мисии.

Освен че е със сериозно незапълнен щат, качеството на живота на войниците, разпределени в Абу Граиб (BCCF) е крайно лошо. Няма DFAC [столова], PX [пощенски клон], бръснарница или удобства за MWR [духа, благополучието и отмората]. Имало е множество минометни нападения, случайни пушечни и RPG [гранатометни] нападения и сериозна заплаха за войниците и задържаните в затвора. Затворническият комплекс освен това е бил със сериозно надвишен капацитет и бригадата не е разполагала с адекватните ресурси и персонал, за да разреши сериозните логистични проблеми. И накрая: заради минали връзки и фамилиарност между войниците в бригадата изглежда, че приятелството често е надделявало над подходящите взаимоотношения между лидерите и техните подчинени.

Тагуба се насочва към нехайните, неадекватни командири

Една от изключителните характеристики на доклада на генерал Тагуба в сравнение с всички други разследвания на злоупотребите в Абу Граиб е неговата готовност да идентифицира командирите, които не са изпълнили своята военна лидерска роля и които заслужават някаква форма на военно наказание. Струва си времето да очертаем някои от причините, поради които генералът подбира за атаката си много военни лидери за тяхната роля в създаването на командване, което е по-скоро подигравка, отколкото образец на военно ръководство. Това са лидерите, които би трябвало да осигурят дисциплина и структура за злополучните военни полицаи:

По отношение на мисията на 800-ата бригада на военна полиция в Абу Граиб (BCCF) откривам, че има недвусмислени търкания и липса на ефективна комуникация между командира на 205-а бригада на военното разузнаване, който контролира FOB [предна оперативна база] Абу Граиб (BCCF) след 19 ноември 2003 г., и командира на 800-тна бригада на военната полиция, който контролира свързаните със задържаните операции вътре във FOB. Няма ясно очертани граници на отговорността между командванията, ограничена е координацията на ниво командване и няма интеграция на двете функции. Координацията се осъществява на най-ниските възможни нива почти без никакъв надзор от страна на командирите…

От моя прочит на анализа на Тагуба трябва да заключа, че Абу Граиб е била „животинска къща“ на ниво офицери, както и при нощната смяна на резервистите от военна полиция в Сектор 1А. Дванадесет офицери и подофицери са мъмрени или наказвани дисциплинарно (леко) за нарушения, неизпълнение на дълга, липса на лидерство и злоупотреба с алкохол. Един ярък пример включва капитан Аио Мърк, командир на 870-та рота от военната полиция, който е обвинен, че е правил голи снимки на собствените си войници жени без тяхно знание. Втори пример включва подофицери, които са пренебрегнали задълженията си, другарувайки с младши офицери и безпричинно са стреляли със своите М-16, докато са излизали от колите си, непреднамерено и непредпазливо са взривили резервоара с горивото!

Тагуба смята, че дузина хора на ръководни позиции, които е трябвало да бъдат положителни ролеви модели за обикновените войници и резервистите под тяхно командване, заслужават да бъдат освободени от ръководните си длъжности или уволнени и да получат Генералски меморандум за порицание.

Същевременно виновността не е само в армията. Това разследване освен това показва, че няколко цивилни разпитващи и преводачи, които неправомерно въвличат военните полицаи в своите разпити на задържаните в Сектор 1А, лично участват в злоупотребите. Сред тях Докладът Тагуба идентифицира следните виновници: Стивън Степанович, цивилен разпитващ, работещ на договор, CACI, 205-а бригада на военното разузнаване, и Джон Израел, цивилен преводач, CACI, 205-а бригада на военното разузнаване.

Степанович е обвинен, че е „позволил и/или инструктирал военни полицаи, които не са били обучени на техники за разпит, да подпомагат разпитите, като «създават условия», които не са оторизирани в съответствие с приложимите регулации/политика. Той недвусмислено е знаел, че неговите инструкции са равнозначни на физическо малтретиране“ (курсивът е мой). Точно това съобщават Фредерик и Гранър: че те са били насърчавани да правят тези неща от цивилни, които като че ли са отговаряли за основната дейност в Сектор 1А: да получават действена разузнавателна информация от разпитите на задържаните с всички необходими средства.

Ефектът от отрицателното моделиране на „злото на бездействието“ е разкрит от предупреждението на Тагуба към сержант Снайдър за „недокладване на войник“, който под прекия му контрол е малтретирал задържаните, като е мачкал голите им ръце и крака в негово присъствие.

Преди да оставим настрана Доклада Тагуба, за да се придвижим към някои от резултатите на няколко други независими разследвания, трябва да отбележим убедителното му заключение за виновността на някои военни офицери и цивилни служители, които все още не са съдени и дори не са обвинени за злоупотребите в Абу Граиб:

Няколко американски войници са извършили брутални действия и тежки нарушения на международното право в Абу Граиб /BCCF и Кемп Бука, Ирак.

Нещо повече: ключови старши лидери както в 800-тна бригада на военната полиция, така и в 205-а бригада на военното разузнаване не се подчиняват на установените регулации, политики и директиви на командването за предотвратяване на малтретирането на задържаните в Абу Граиб (BCCF) и в Кемп Бука през периода август 2003 до февруари 2004 г…

По-конкретно, подозирам, че полковник Томас М. Папас, подполковник Стив Л. Джордан, г-н Стивън Степанович и г-н Джон Израел са или директно, или индиректно отговорни за малтретирането в Абу Граиб (BCCF) и настойчиво препоръчвам незабавни дисциплинарни действия, както е описано в предишните параграфи, както и започването на разследване по Процедура 15, за да се определи пълната степен на тяхната виновност [курсивът е мой].

Нито един офицер не е бил признат за виновен в някакво съучастничество на командването в тези злоупотреби. Само бригаден генерал Карпински е порицана и понижена в чин полковник — след това тя напуска армията. Подполковник Стивън Джордан е единственият офицер, който изобщо е бил изправен на съд… и е просто порицан за ролята си в тези злоупотреби. Най-яркият пример на този неуспех на военното и административното правосъдие е запазен за генерал-майор Антонио Тагуба. Тъй като докладът му е толкова пълен и детайлен в документирането на съучастието на толкова много офицери, армията по принцип и цивилните разпитващи, той е информиран, че никога няма да бъде повишен. Като филипински военен офицер с най-висок чин, тази обида към почтеността на Тагуба за това, че си е свършил работата така, както трябва да се свърши, а не както официалните лица от армията са се надявали, че ще бъде, го принуждава да се пенсионира предсрочно от изтъкната военна кариера.

Докладът Фей/ Джоунс прехвърля вината нагоре и навън?

Генерал-лейтенант Антъни Р. Джоунс помага на генерал-майор Джордж Р. Фей в провеждането на разследване на обвиненията, че 205-а бригада на военното разузнаване участва в малтретирането на задържани в Абу Граиб. Освен това те разследват дали някакви организации или персонал по-високо в йерархията от командването на тази бригада са участвали по някакъв начин в злоупотребите[1]. Макар че представя стандартната диспозиционна атрибуция: обвиняване на отделните извършители на злоупотребите — още веднъж, „малки групи от морално корумпирани войници и цивилни“, — докладът им все пак по показателен начин разширява причинността към ситуационни и системни фактори.

„Събитията в Абу Граиб не могат да се разберат във вакуум“ е встъплението на Фей/ Джоунс към очертаването на начина, по който „оперативната среда“ е допринесла за тези злоупотреби. Сравнимо със социалнопсихологическия анализ, който предлагам, техният доклад продължава, за да представи в детайли както мощните ситуационни, така и системните сили, които са действали в и около поведенческата среда. Да разгледаме значението на следните три параграфа на окончателния доклад:

Генерал-лейтенант Джоунс установи, че макар да не са извършвали злоупотреби в Абу Граиб, старшите офицери носят отговорност за липсата на надзор на затвора, неуспеха да реагират по навременен начин на рапортите на Международния комитет на Червения кръст и за издаването на докладни за работата, които не осигуряват ясни, последователни насоки за изпълнение на тактическо ниво. Генерал-майор Фей установи, че от 25 юли 2003 до 6 февруари 2004 г. 27 души от персонала на 205-а бригада на военното разузнаване предполагаемо са искали, насърчавали, толерирали или стимулирали персонал на военната полиция да малтретира задържаните и/ или са участвали в малтретиране на задържаните и/ или са нарушили установените процедури за разпит и приложимите закони и регулации по време на операциите по разпитване на затворниците в Абу Граиб [курсивът е мой].

Ръководителите от единици, разположени в Абу Граиб, или отговарящи за войници и единици в Абу Граби, не са осъществили надзор над подчинените си и не са контролирали директно тази важна мисия. Тези лидери не са успели правилно да дисциплинират войниците си. Тези лидери не са се учили от грешките си и не са осигурявали непрекъснато специфично за мисията обучение… Отсъствието на ефективно лидерство е фактор в това, че тези инциденти с насилие/ сексуално малтретиране и с погрешни интерпретации/ объркване не са били разкрити по-рано и не са били предприети действия, за да се предотвратят… Злоупотребите нямаше да се осъществят, ако се следваше доктрината и ако се беше провело обучение за конкретната мисия [курсивът е мой].

Съвместният доклад на тези двама генерали обобщава множество фактори, които според тях са допринесли за злоупотребите в Абу Граиб. Седем фактора са идентифицирани като имащи основен принос за малтретирането: само един е диспозиционен, всички останали се квалифицират като ситуационни или системни:

● „Индивидуални престъпни склонности“ (предполагаемите диспозиции на резервистите военни полицаи)

● „Провали на лидерството“ (системни фактори)

● " Дисфункционални командни взаимоотношения в бригадата и във висшите ешелони" (системни фактори)

● „Участие на множество агенции/ организации в операциите по разпитите в Абу Граиб“ (системни фактори)

● „Провал в ефективното пресяване, сертифициране и след това интегриране на разпитващите/ анализаторите/ лингвистите на договор“ (системни фактори)

● „Липса на ясно разбиране на ролите на военна полиция и военно разузнаване, и отговорностите в операциите по разпитите“ (ситуационни и системни фактори)

● „Липса на безопасност и сигурност в Абу Граиб“ (ситуационни и системни фактори)

Докладът Фей/ Джоунс следователно конкретизира шест от седем допринасящи фактори за злоупотребите като проследими до системни или ситуационни фактори и само един — до диспозиционни фактори. След това той разширява обзора, като подчертава редица системни провали, които изиграват ключова роля в подпомагането на злоупотребите:

Гледайки отвъд личната отговорност, лидерската отговорност и отговорността на командването, системните проблеми и въпроси също допринасят за средата, в която злоупотребите са станали. Докладът отбелязва няколко дузини конкретни системни провали, простиращи се от проблеми с доктрината и политиката, проблеми с лидерството, командването и контрола до такива с ресурсите и обучението.

[1] Част от Доклада Фей/Джоунс е представена в Steven Strasser and Craig R. Whitney Eds., The Abu Ghraib Investigations: The Official Reports of the Independent Panel and the Pentagon on the Shocking Prisoner Abuse in Iraq (New York: PublicAffairs, 2004). Пълният доклад е достъпен на адрес: http://news.flndlaw.com/hdocs/docs/dod/fay82504rpt.pdf. Вж. също Strasser and Whitney, The 9/11 Investigations: Staff Reports of the 9/11 Commission: Excerpts from the House — Senate Joint Inquiry Report on 9/11: Testimony from Fourteen Key Witnesses (New York: PublicAffairs, 2004). ↑

Сътрудничество с незаконни дейности на ЦРУ като „екипна работа“

С изненада открих в този доклад открита, публична критика на ролята на ЦРУ в злоупотребяващите разпити, която би трябвало да е тайна:

Системната липса на отговорност за действията на разпитващите и задържаните преследва операциите в Абу Граиб. Не е ясно как и в какво качество ЦРУ може да настанява затворници като ЗАДЪРЖАН-28[1] в Абу Граиб, защото няма меморандум за разбирателство за това лице между ЦРУ и CJTF-7 (Бойни съвместни оперативни сили 7). Местните агенти на ЦРУ убеждават полковник Папас и подполковник Джордан, че трябва да им се разреши да действат извън установените местни правила и процедури [курсивът е мой].

[1] Ще има какво повече да кажем за този задържан — Манадел ал-Джамади — по-нататък в текста. ↑

Създаване на нездрава работна среда

Начинът, по който такава работа под прикритие „над и отвъд закона“ от агентите на ЦРУ допринася за ракова среда, е разработен в доклада на Фей/ Джоунс с психологически анализ:

Смъртта на ЗАДЪРЖАН-28 и неща като заредено оръжие в стаята за разпити са широко известни в американската общност (както военното разузнаване, така и военните полицаи) в Абу Граиб. Възникват спекулации и възмущение от липсата на лична отговорност, от това, че някои хора са над закона и регулациите. Негодуванието допринася за нездравата среда, която съществува в Абу Граиб. Смъртта на ЗАДЪРЖАН-28 остава неразследвана.

Оперативната употреба на анонимността като предпазен щит, за да се отърват извършителите на убийството, се отбелязва мимоходом: „Офицерите от ЦРУ, действащи в Абу Граиб, използват псевдоним [така е в оригинала] и никога не разкриват истинските си имена“.

Когато обслужващите ги твърдения на военните полицаи се оказват верни

Разследването на Фей/Джоунс предлага подкрепа на твърденията на Фредерик-Чип и на други военни полицаи от нощната смяна, че много от техните злоупотреби са насърчавани и подкрепяни от различни лица, работещи за военното разузнаване в тяхната единица:

Военните полицаи, които са обвинени, твърдят, че действията им са по заповед на военното разузнаване. Макар и обслужващи ги, тези твърдения имат някакви фактически основания. Средата, създадена в Абу Граиб, допринася за появата на такова малтретиране и за факта, че то остава неразкрито от по-висшите власти за дълъг период от време. Това, което започва като голота и унижение, стрес и физически упражнения, прераства в сексуални и физически нападения от малка група морално корумпирани и ненадзиравани войници и цивилни [курсивът е мой].

Тези разследващи генерали многократно изясняват основната роля, играна от системните и ситуационните фактори в злоупотребите. Те обаче не могат да се откажат от диспозиционната атрибуция за извършителите като няколко „морално корумпирани“ лица, т.нар. гнили ябълки, в иначе безупречната каца, пълна до козирката с „благородното поведение на огромното мнозинство от войниците“.

Почтени кучета вършат мръсна работа

Докладът Фей/ Джоунс е един от първите, които описват в детайли и критикуват някои от „приетите“ тактики, използвани за подпомагане на ефективните разпити. Например в него се отбелязва, че използването на кучета е въведено от генерал-майор Джефри Милър от затвора Гитмо в Куба, но в доклада се добавя: „Използването на кучета в разпитите за «сплашване» на задържаните е без надлежната оторизация“.

След като кучетата с намордници официално се използват, за да предизвикват страх у затворниците, не е нужно твърде дълго време, за да бъдат свалени неофициално намордниците и да се засили факторът страх. Докладът Фей/ Джоунс идентифицира цивилен разпитващ [номер 21 — частен служител на CACI], който използва куче без намордник по време на разпит и който крещи на военните полицаи, че там, където се използва куче срещу задържан, трябва „да го водят вкъщи“ За да се покаже как кучетата хапят, кучето току-що е разкъсало матрака на задържания. Друг разпитващ (войник 17,2-ри батальон на военното разузнаване) е обвинен, че не е докладвал неправилната употреба на кучета, която е видял, когато гледачът е позволил на кучето „да полудее“ и да изплаши двама малолетни задържани, като го е пратил без намордник в килията им. Разпитващият освен това не докладва, че гледачите обсъждат своето състезание по сплашване на задържаните до степен да дефекират в панталоните си. Те твърдят, че вече са накарали няколко задържани да уринират върху себе си, когато са били заплашени с кучетата.

Голите затворници са дехуманизирани затворници

Използването на голотата като стимул за поддържане на сътрудничеството на задържаните е заимствано от затвори в Афганистан и от Гуантанамо. Когато идва време тази тактика да се използва в Абу Граиб, докладът на Фей/ Джоунс съобщава: „Властовите граници и надлежните правни възможности са замъглени. Те просто пренасят използването на голотата в иракския театър на операциите. Използването на дрехите като стимул [голота] е съществено, защото вероятно е допринесло за ескалирането на «дехуманизацията» на задържаните и подготвянето на сцената за извършването на допълнителни и по-тежки злоупотреби [от военните полицаи]“.

Приписване на нивата: офицери, военно разузнаване, разпитващи, анализатори, преводачи и медици

Докладът Фей/ Джоунс завършва с обявяването за виновни на всички онези, които в разследването са установени като отговорни за малтретирането на задържаните в Абу Граиб — цели 27 души по име или идентифициращ код. За мен съществен е броят хора, които са знаели за злоупотребите, наблюдавали са ги, дори са участвали в тях по различни начини и не са направили нищо, за да ги предотвратят, прекратят или докладват. Те осигуряват „социално доказателство“ на военните полицаи, че е приемливо да продължат да правят всичко, което поискат. Техните усмихнати, мълчаливи лица осигуряват социалната подкрепа от заобикалящата мрежа на общия екип по разпитите, вдигащ одобрително палци на злоупотреби, които би трябвало да получат порицание. Още веднъж: виждаме злото на бездействието да подпомага злото на действието.

Медиците и медицинските сестри често са били виновни в неоказването на помощ на жертви в нужда, в наблюдаване на бруталността и обръщане на погледа в другата посока, и в още по-тежки неща. Те подписват неверни смъртни актове и лъжат за природата на раните и счупените крайници. Нарушават Хипократовата си клетва и „продават душата си за пари“ според професора по медицина и биоетика Стивън Х. Майлс в книгата му Oath Betrayed („Предадена клетва“)[1].

Това пълно разследване на двама американски генерали би трябвало да сложи край на всякакви твърдения, че военните полицаи в нощната смяна в Сектор 1А са малтретирали и измъчвали затворниците единствено заради личната си девиантна мотивация или садистични импулси. Вместо това картината, която се оформя, е на сложна, множествена каузалност. Много други войници и цивилни са идентифицирани и въвлечени по различни начини в процеса на изтезания и тормоз. Някои са извършители, други са подпомагащи, а трети са наблюдатели, които не докладват злоупотребите. Освен това виждаме, че цял легион от офицери също е посочен с пръст като отговорни за тези злоупотреби заради провалите в лидерството и чрез създаването на хаотична, невъзможна ситуация, в която се оказват Фредерик-Чип и неговите подчинени.

Същевременно генерал Санчес не е директно въвлечен в никакво злодеяние според това разследване. Въпреки това той не се е отървал напълно според генерал Пол Дж. Кърн, който казва на репортерите: „Ние не намираме, че генерал Санчес е виновен, но го смятаме за отговорен за това, което е или не е станало“.[2] Е, това е наистина елегантна игра с думите: генерал Санчес не е „виновен“ а е просто „отговорен“ за всичко! Ние няма да бъдем толкова щедри към този офицер, когато го изправим пред нашия съд.

Сега ще се обърнем към специалното разследване, поръчано от Ръмсфелд и оглавено не от друг генерал, а от бившия министър на отбраната Джеймс Шлезинджър. Тази комисия не провежда нови, независими разследвания, а по-скоро интервюира висши ръководители в армията и в Пентагона, и нейния доклад ни предлага много важни характеристики за аргументацията, която разработваме.

[1] Съобщава се, че главният командир на CENTCOM Джон Абизейд изисква офицер с по-висок чин от генерал-майор Фей да води разследването, така че да може да интервюира старши офицери, което армията не разрешава на генерал-майор Фей да направи, но разрешава на генерал-лейтенант Джоунс да стори. ↑

[2] Steven H. Miles, Oath Betrayed: Torture, Medical Complicity, and the War on Terror (New York: Random House, 2006). ↑

Докладът Шлезинджър идентифицира виновност[1]

Това е последният разследващ доклад, който ще представим. Той предлага ценни доказателства за нашата аргументация за ситуационните и системните влияния, допринасящи за злоупотребите в Абу Граиб. Специален интерес представлява конкретизирането в доклада на много недостатъци в начина на действие в центъра за задържане, посочването на виновността на ръководителите и командването, и изобличаване на прикриването на снимките на малтретирането от армията, след като Джо Дарби занася компактдиска с тях на военен криминален следовател.

Това, което ми направи впечатление като най-неочаквано и което е много ценно в този доклад, е частта, посветена на подробното разкриване на релевантността на социалнопсихологическите изследвания за разбиране на злоупотребите в Абу Граиб. За съжаление тя е забутана в Приложение (G) и следователно вероятно не е широко четена. Това допълнение към Доклада Шлезинджър представя и видимите паралели между ситуацията в Абу Граиб и малтретирането, което наблюдавахме по време на Станфордския затворнически експеримент.

[1] Eric Schmitt, „Abuses at Prison Tied to Officers in Military Intelligence“, The New York Times, August 26, 2004. ↑

Широкоразпространени военни злоупотреби

Първо, докладът отбелязва шширокоразпространената природа на „злоупотребите“ във всички американски военни затвори. (Терминът „мъчение“ изобщо не се използва.) По онова време — ноември 2004 г. — има 300 инцидента с предполагаемо малтретиране на задържани в зони на съвместни операции, като 66 от тях са установени като „злоупотреба“ от войските в Гуантанамо и в Афганистан, а още 55 са в Ирак. Една трета от тези инциденти са свързани с разпитите, а за поне пет смъртни случая е докладвано, че са настъпили по време на разпит. Още две дузини случаи на смърт на задържани продължават да се разследват по онова време. Тази мрачна статистика като че ли запълва вакуума, за който Фей и Джоунс говорят в своя доклад за злоупотребите в Сектор 1А. Макар че не са видим пример на злоупотреби, извършени от войниците, те може да са по-малко ужасни от убийствата и осакатяванията в други военни центрове за задържане, които ще посетим по-нататък.

Основни проблемни области и утежняващи условия

Докладът Шлезинджър идентифицира пет области като основни проблеми, които допълват контекста на злоупотребите. Те са:

● неадекватно специфично за мисията обучение на военните полицаи и войниците от военното разузнаване;

● дефицити на апаратура и ресурси;

● натиск върху разпитващите да осигуряват „действена разузнавателна информация“ (с неопитен, необучен персонал и задържани, които са лишени от свобода до цели 90 дни, преди да бъдат разпитани);

● ръководство, което е „слабо“, неопитно и действащо в объркана, прекалено сложна структура;

● ЦРУ действа по собствени правила, без отчетност пред никого във военната командна структура.

Това, което наблюдаваме тук, е отново провал на ръководството

Отново и отново този доклад изяснява пълния провал на ръководството на всяко равнище и неговия принос за злоупотребите от военните полицаи от прословутата нощна смяна:

Отклоняващото се поведение на нощната смяна в Сектор 1 на Абу Граиб можеше да се избегне с правилната подготовка, ръководство и надзор.

Тези злоупотреби […] представляват отклоняващо се поведение и провал на ръководството и дисциплината. Има и други злоупотреби, които не са фотографирани по време на разпитите, както и малтретиране по време на разпити на други места освен Абу Граиб.

Въпреки това злоупотребите не са просто резултат от провала на някои хора в следването на известни стандарти. Те са и нещо повече от провал на няколко ръководители да наложат правилната дисциплина. Има както институционална, така и лична отговорност на по-високи равнища [курсивът е мой].

Генерал Ричард Майърс, председател на Съвета на началник-щабовете, се опитва да отложи публичното показване на снимките от телевизия Си Би Ес през април 2004 г., така че той би трябвало да е осъзнал, че те имат някакво „вероятно значение“. Въпреки това, както споменах преди, този висш генерал се чувства свободен да каже публично, че знае, че тези събития не са „системни“ а по-скоро се дължат на криминалните действия на „няколко гнили ябълки“.

Социална психология на нехуманното отношение към другите

Сред дузините разследвания на малтретиране във военни центрове за задържане Докладът Шлезинджър е уникален, защото предлага детайлно разглеждане на включените етични проблеми и в обобщаване на психологическите стресори и ситуационните фактори, действащи в затвора Абу Граиб. За съжаление и двете неща са закътани в края на доклада, в Приложение H — „Етика“, и G — „Стресори и социална психология“, а те би трябвало да са подчертани на видно място.

Лична релевантност е идентифицирането от комисията на паралелите между Станфордския затворнически експеримент и злоупотребите в Абу Граиб. Нека накратко прегледаме основните тези в тази част на Доклада Шлезинджър:

Потенциалът за малтретиране на задържаните по време на Глобалната война срещу тероризма е изцяло предвидим на базата на фундаменталното разбиране на принципите на социалната психология, съчетани с осъзнаване на многобройни известни рискови фактори от средата. […] Резултатите от областта на социалната психология показват, че военните условия и динамиката на операциите по задържането на лица носят присъщ риск за малтретиране на хора и следователно към тях трябва да се подхожда с голяма предпазливост и внимателно планиране и обучение.

Докладът обаче отбелязва, че повечето военни ръководители не са запознати с такива важни рискови фактори. Освен това той дава ясно да се разбере, че разбирането на психологическите основи на малтретирането не извиняват извършителите — както и преди съм заявявал в книгата: „Такива условия нито извиняват, нито опрощават хората, които са ангажирани в преднамерени неморални или незаконни поведения“, макар че „определени условия увеличават възможността за малтретиране“.

Уроците от Станфордския затворнически експеримент

Докладът Шнайдър смело обявява, че „повратното Станфордско изследване отправя предупреждение за всички военни операции по задържане“. Сравнявайки средата в Абу Граиб с относително безобидната среда на Станфордския затворнически експеримент, докладът дава ясно да се разбере, че „във военните операции по задържане войниците работят в стресиращи бойни условия, които далеч не са безобидни“. Последствието е, че може да се очаква тези бойни условия да генерират още по-крайни злоупотреби с властта от военна полиция, отколкото бяха наблюдавани в нашия експеримент с мнимия затвор. Докладът Шлезинджър продължава с изследване на централния въпрос, с който се занимаваме в това пътуване към ефекта Луцифер.

„Психолозите са се опитвали да разберат как и защо хора и групи, които обикновено действат хуманно, правят противоположното в определени обстоятелства“. Сред конструктите, които докладът очертава, за да обясни защо се появяват злоупотреби сред обикновено човечни хора, са следните: деиндивидуализация, дехуманизация, образ на врага, „групово мислене“, нравствено дезангажиране, социална фацилитация (подпомагане) и други фактори на средата.

Един такъв откроен фактор на средата е широкоразпространената практика на събличането на задържаните. „Свалянето на дрехите като техника за разпит се развива в нещо много по-широко, водейки до практиката групи от задържани да бъдат държани голи за дълги периоди от време в Абу Граиб“. В своя много чувствителен анализ на причините защо тази практика на наложена голота играе каузална роля в малтретирането на задържаните от военните полицаи и други в Сектор 1А, Докладът Шлезинджър отбелязва, че първоначалното намерение е да се накарат задържаните да се почувстват по-уязвими и да станат по-послушни по отношение на разпитващите. Той обаче описва как тази тактика в крайна сметка насърчава дехуманизиращите условия в този сектор.

В течение на времето „тази практика вероятно е имала психологическо въздействие върху надзирателите и разпитващите. Носенето на дрехи е присъщо социална практика и следователно събличането на дрехите може да има непреднамереното последствие да дехуманизира задържаните в очите на тези, които взаимодействат с тях. Дехуманизацията сваля моралните и културните бариери, които обикновено пречат […] на малтретирането на другите“.

Общи за тези разследващи доклади, както и за други, които не са включени тук, са два ключови елемента: те конкретизират различни ситуационни фактори и влияния от средата за малтретирането в Абу Граиб; освен това идентифицират много системни и структурни фактори, допринасящи за тези злоупотреби. Тъй като топ военните ръководители или секретаря по отбраната Доналд Ръмсфелд им възлагат задачата, авторите на тези дузини доклади не приписват вината на висшите нива във веригата на командването.

За по-ясен фокус върху по-голямата картина напускаме тази доказателствена основа за нашата аргументация и сега ще се обърнем към скорошен доклад на Хюман Райтс Уоч — най-голямата подобна организация, която работи за защита на човешките права по целия свят (вж. www.hrw.org).

Докладът на Хюман Райтс Уоч: „Отърваване от изтезанията?“[1]

Getting Away with Torture? („Отърваване от изтезанията?“) е провокативното заглавие на доклада на Хюман Райтс Уоч (HRW) (април 2005 г.), който подчертава необходимостта от наистина независимо разследване на много от злоупотребите, изтезанията и убийствата на затворници от американски военен и цивилен персонал. Той призовава за разследване на всички онези, които са били архитекти на такава политика, която е довела до безсрамни нарушения на човешките права.

Можем да мислим за тъмницата на изтезанията в Абу Граиб и сходни затвори в Гитмо и други военни затвори в Афганистан и Ирак като проектирани от старшите „архитекти“ Буш, Чейни, Ръмсфелд и Тенет. След това идват „оправдаващите“, юристите, които измислят новия език и понятия, които легализират „мъчението“ по нов начин и с нови средства — правните съветници на президента Алберто Гонзалес, Джон Ю, Джей Байби, Уилям Тафт и Джон Ашкрофт. „Бригадирите“ на строителната площадка на изтезанията са военни лидери като генералите Милър, Санчес, Карпински и техните подчинени. И накрая идват техниците — нискоквалифицираните, отговарящи за осъществяването на всекидневния труд по принудителните разпити, малтретирането и изтезанията — войниците от военното разузнаване, агентите на ЦРУ разпитващите на договор и военните разпитващи, преводачите, лекарите и военна полиция, включително Фредерик-Чип и колегите му от нощната смяна.

Малко след фотографските разкрития за малтретирането в Абу Граиб президентът Буш се закле, че „злодеятелите ще бъдат изправени пред правосъдието“[2]. Докладът на HRW обаче посочва, че само нисшите военни полицаи са изправени пред правосъдието и че това не е направено за никого от тези, които са създали политиките и са осигурили идеологията и разрешението за тези злоупотреби. „През изминалите месеци“ — заключава докладът на HRW:

Стана ясно, че изтезания и злоупотреби са извършвани не само в Абу Граиб, но и в дузини центрове за задържане по целия свят, че в много случаи малтретирането води до смърт или тежка травма и че значителен брой от жертвите са цивилни без никаква връзка с Ал-Кайда или тероризма. Има доказателства и за малтретиране в контролирани „тайни локации“ в чужбина, и за това, че властите са изпращали заподозрени в затвори в трети страни по света, където е вероятно да бъдат измъчвани. До днес обаче единствените злодеятели, които са изправени пред правосъдието, са тези на дъното на командната верига. Доказателствата изискват повече. Въпреки това стена на безнаказаност заобикаля архитектите на политиките, отговорни за по-големия модел на злоупотреби.

Както показва този доклад, трупат се доказателства, че високопоставени цивилни и военни ръководители, включително секретарят по отбраната Доналд Ръмсфелд, бившият директор на ЦРУ Джордж Тенет, генерал-лейтенант Рикардо Санчес — бивш топ командир в Ирак, и генерал-майор Джефри Милър — бивш командир на затворническия лагер в Гуантанамо Бей, Куба, са взели решения и са създали политики, които подпомагат сериозни и широкоразпространени нарушения на закона. Обстоятелствата показват, че те или са знаели, или е трябвало да знаят, че има такива нарушения заради техните действия. Освен това се трупат данни, че когато са им представени доказателства, че наистина се извършват злоупотреби, те не са действали, за да ги прекратят. Принудителните методи, одобрени от старшите ръководители и широко използвани през последните три години, включват тактики, които САЩ многократно са заклеймявали като варварство и мъчение, когато са практикувани от други. Дори полевият устав на армията осъжда някои от тези методи като мъчение.

Колкото и да са разстройващи образите на злоупотреба и изтезания от нощната смяна военни полицаи в Сектор 1А, те бледнеят в сравнение с многото убийства на задържани от войници, ЦРУ и друг цивилен персонал. „Ако САЩ искат да изличи петното от Абу Граиб, трябва да разследват тези на върха, които са наредили или толерирали злоупотребите, и да си признаят всичко за нещата, които президентът е оторизирал“ — казва Рийд Броуди — специален съветник към Хюман Райтс Уоч. Той добавя: „Вашингтон трябва да отхвърли веднъж завинаги малтретирането на задържаните в името на войната срещу тероризма“.[3]

[1] Членовете на Независимата група за ревизия на операциите по задържане на Министерство на отбраната интервюира държавния секретар по отбраната Доналд Х. Ръмсфелд, когато предават окончателния си доклад на 24 август 2004 г. Четиримата членове на групата включват бивш държавен секретар по отбраната Харолд Браун, бившия представител Тили Фаулър (Републиканска партия — Флорида); генерал Чарлс А. Хорнър, DSAF (пенсиониран) и бившия държавен секретар по отбраната Джеймс Р. Шлезинджър, председател на групата. Пълният доклад, включително Приложение G, може да се открие на адрес: www.prisonexp.org/pdf/SchlesingerReport.pdf. ↑

[2] Вж. www.hrw.org. Друг ценен ресурс, който е добре да се прегледа, е осигурен в репортаж в програмата Fifth Estate на CBC „A Few Bad Apples“ („Няколко гнили ябълки“), която се излъчи на 16 ноември 2005 г. Той се фокусираше върху събитията в Сектор 1А през нощта на 25 октомври 2003 г., когато няколко войници изтезават иракски затворници, докато други наблюдават. Това е инцидентът, описан в глава 14, който започва със слуха, че тези затворници са изнасилили момче, което се оказва невярно. Сайтът на CBC е източник на хронологията на събитията, водещи до този случай на малтретиране. Статии на Сиймор Хърш за Абу Граиб и докладни записки от Буш, Ръмсфелд и Санчес са достъпни на адрес: www.cbc.ca/fifth/badapples/resource.html. ↑

[3] Вж. www.whitehouse.gOv/news/releases/2004/05/20040506-9.html. ↑

Много злодеятели, малцина наказани, офицерите получават незаслужено предимство

Нека сме сигурни, че изложението е коректно по отношение на степента на злоупотребите със задържани в Ирак, Афганистан и Гуантанамо Бей, Куба. Неотдавнашно изявление на армията сочи, че повече от 600 обвинения в малтретиране на задържани са докладвани от октомври 2001 г. От тях 190 никога не са били разследвани или няма известно тяхно разследване — „призрачните злодеятели“. Поне 410 други обвинения са разследвани със следните последици: 150 се изправят пред дисциплинарни наказания, 79 са разглеждани от военен съд, 54 са обявени за виновни, 10 са осъдени на повече от една година затвор, 30 са осъдени на по-малко от една година, 14 не получават присъда лишаване от свобода, 10 са оправдани, 15 случая продължават да очакват присъда или обвиненията са били снети, 71 са административно дисциплинарно наказани. Ако човек събере числата, получава поне 260 приключили разследвания или актуалният им статус е неясен към април 2006 г. — времето, когато докладът е публикуван[1]. Един от гледачите — сержант Майкъл Смит — е осъден на 6 месеца лишаване от свобода за използването на куче без намордник за измъчване на затворници. Той настоява, че е „следвал заповеди да «омекоти» затворниците за разпит“. Освен това според него е заявил, че „Войниците не би трябвало да са меки и пухкави“ и че той не е бил такъв[2].

Към 10 април 2006 г. няма доказателства, че армията изобщо се е опитвала да даде на съд и един-единствен офицер по силата на доктрината, че командването носи отговорност за лично наредените злоупотреби или за тези на неговите подчинени. В детайлен доклад за всички разследвани злоупотреби само на петима офицери са били повдигнати наказателни обвинения, никое от тях според доктрината за отговорността на командването. Военното командване е снизходително към своите провинили се офицери, като използва несъдебни изслушвания и административни мъмрения, които обикновено са предназначени за дребните нарушения и носят минимални присъди. Това е така дори в повече от 70 случая на сериозни криминални престъпления, включително 10 убийства и 20 случая на нападение. Такава снизходителност се разпростира и до агентите на ЦРУ в поне 10 случая на малтретиране и 20 цивилни подизпълнители, работещи за ЦРУ или за армията. Така става видно, че малтретирането на задържаните е широкоразпространено и далеч отвъд Абу Граиб, а освен това и че има общ провал на командната отговорност във всеки един от многото случаи на малтретиране и изтезания. (Вж. Бележките за достъп до пълния доклад за малтретирането и провалите на съдебното преследване на виновните офицери[3].)

[1] „Abu Ghraib Only the «Tip of the Iceberg»“, Human Rights Watch Report, April, 27, 2005. ↑

[2] E. Schmitt, „Few Punished in Abuse Cases“, The New York Times, April 27, 2006, с. A24. Това обобщение се основава на пълен доклад, подготвен от Центъра за човешки права и глобална справедливост на Нюйоркския университет заедно с Хюман Райтс Уоч и Хюман Райтс Фърст. Техните изследователи компилират статистики от около 100 000 документа, получени по силата на Закона за свобода на информацията. Те отбелязват, че около две трети от всички злоупотреби са били осъществени в Ирак. ↑

[3] „Abu Ghraib Dog Handler Gets 6 Months“, CBS News Video Report, May 22, 2006. Достъпна на адрес: www.cbsnews.com/stories/2006/03/22/iraq/mainl430842.shtml. ↑

Хюман Райтс Уоч тръгва нагоре по командната верига

След детайлната документация на широкоразпространените злоупотреби, извършени от войниците във военна полиция и бригадите на военното разузнаване, ЦРУ и цивилните подизпълнители, изпълняващи функцията на разпитващи, Хюман Райтс Уоч (HRW) стига почти до върха на командната верига в обвинението си в престъпна отговорност за военни престъпления и изтезания:

Макар че очевидно има стръмни политически пречки по пътя към разследването на действащ държавен секретар по отбраната и други висши ръководители, природата на престъпленията е толкова сериозна, а натрупващите се доказателства за закононарушения — толкова обемни, че би било абдикиране от отговорност САЩ да не издигнат това до следващото ниво. Ако тези, които са планирали или оторизирали незаконните политики, не бъдат държани отговорни, всички декларации за „отвращение“ от снимките от Абу Граиб от президента Джордж У. Буш и други ще бъдат безсмислени. Ако няма реална отговорност за тези престъпления, години напред извършителите на зверства по света ще сочат американското третиране на затворниците, за да отклоняват критиката срещу собственото си поведение. Всъщност когато правителство, което е толкова доминиращо и влиятелно като това на САЩ, открито не зачита законите срещу изтезанията, то на практика кани другите да правят същото. Така нужното доверие на Вашингтон като защитник на човешките права беше накърнено от разкритията за изтезания и ще бъде допълнително компрометирано, ако изтезанията продължават да се следват от пълна безнаказаност на политиците[1].

[1] Пълният доклад е достъпен на адрес: http://humanrightsfirst.info/PDF/06425-etn-by-the-numbers.PDF. ↑

Снемане на имунитета на архитектите на незаконната политика

Американското и международното право признават принципа на „командната отговорност“ или „отговорността на висшестоящия“ според който хората на цивилни или военни властови позиции могат да бъдат наказателно отговорни за престъпления, извършени от тези, които са под тяхно командване. Три елемента са нужни, за да бъде установена такава отговорност. Първо, трябва да има ясно взаимоотношение на висшестоящ и подчинен. Второ, висшестоящият трябва да е знаел или да е имал причина да знае, че подчиненият се кани да извърши престъпление или че той вече е извършил престъпление. Трето, висшестоящият трябва да се е провалил в предприемането на нужните и разумни мерки за предотвратяването на престъплението или за наказване на извършителя.

Военните престъпления и изтезанията са наказуеми по клаузите на Закона за военните престъпления от 1996 г., Закона против изтезанията от 1996 г. и Единния кодекс на военното правосъдие (UCMJ). Хюман Райтс Уоч оповестява публично, че prima facie [на пръв поглед] съществуват доказателства, които налагат започването на наказателно преследване по отношение на четирима ръководители: държавния секретар по отбраната Доналд Ръмсфелд, бившия директор на ЦРУ Джордж Тенет, генерал-лейтенант Рикардо Санчес и генерал-майор Джефри Милър.

Тук мога само да очертая някои от аргументите за необходимостта всеки от тези ръководители да бъде държан отговорен за изтезанията и злоупотребите, извършени по време на техния мандат — пълно описание и подкрепящи доказателства се осигуряват в доклада на HRW.

На съд: секретарят по отбраната Доналд Ръмсфелд

Ръмсфелд казва на Сенатската комисия по въоръжените сили: „Тези събития се случиха по време на моя мандат. Като държавен секретар по отбраната аз съм отговорен за тях. Поемам пълната отговорност“.[1]

HRW настоява: „Държавният секретар Ръмсфелд трябва да бъде разследван за военни престъпления и изтезания от страна на американските войници в Афганистан, Ирак и Гуантанамо по силата на доктрината за «командната отговорност». Държавният секретар Ръмсфелд е създал условията за извършване на военните престъпления и изтезанията, като е извадил от употреба и е пренебрегнал Женевските конвенции[2]. Освен това го е направил, като е одобрил техники за разпит, които нарушават Женевските конвенции, както и Конвенцията срещу изтезанията, и като е одобрил скриването на задържаните от Международния комитет на Червения кръст“. HRW продължава:

От най-ранните дни на войната в Афганистан държавният секретар Ръмсфелд е бил в течение чрез брифинги, доклади на Международния комитет на Червения кръст (ICRC), доклади за човешките права и репортажи в пресата, че войските извършват военни престъпления, включително актове на изтезания. Няма обаче доказателства той някога да е упражнил властта си и да е предупредил, че малтретирането на затворници трябва да спре. Ако беше го направил, много от престъпленията, извършени от въоръжените сили, можеха да се избегнат.

Едно разследване би определило дали незаконните техники за разпит, които държавният секретар Ръмсфелд е одобрил за Гуантанамо, действително са били използвани за проявяване на нехуманно отношение към задържаните там, преди той да отмени одобрението си за използването им без да се иска неговото разрешение. То би изследвало и дали държавният секретар Ръмсфелд е одобрил тайна програма, която насърчава физическата принуда и сексуалното унижение на иракски затворници, както твърди журналистът Сиймор Хърш. Ако някое от тези неща е вярно, освен командната отговорност, държавният секретар Ръмсфелд може да носи отговорност и като подстрекателя на престъпления срещу задържаните.

Ръмсфелд оторизира списък от методи за разпити, нарушаващ Женевската конвенция срещу изтезанията, използвани със задържаните в Гуантанамо, които след това мигрират към други военни затвори в Афганистан и Ирак. Сред неговите директиви за подготовка на задържаните за разпит са:

● използване на неудобни позиции (например стоене прав) в продължение на максимум 4 часа в изолация до 30 дни;

● задържаният може да има и качулка на главата по време на транспортирането и разпита;

● лишаване от светлина и слухови стимули;

● отстраняване на всички носещи комфорт вещи (включително религиозни вещи);

● принудително подстригване (бръснене и т.н.);

● отстраняване на дрехите;

● използване на индивидуалните фобии на задържаните (например страх от кучета) за създаване на стрес.

Освен това стандартните оперативни процедури защитават излагането на задържаните на прекомерно високи или ниски температури, светлина и шум.

Министерство на отбраната многократно е предупреждавано за изтезанията и малтретирането на задържаните от Международния комитет на Червения кръст (ICRC) през май и юли 2003 г. (преди публичното изобличаване на Абу Граиб) и отново през февруари 2004 г.[3]

ICRC съобщава за стотици обвинения в малтретиране на затворниците в няколко военни затвора, отправяйки многократни искания за предприемане на незабавни стъпки за коригиране на тези злоупотреби. Тези притеснения са пренебрегнати, злоупотребите се засилват, а инспекциите от ICRC са съкратени. В доклад от февруари 2004 г., представен конфиденциално на ръководителите на Коалиционните сили следните нарушения срещу „защитени лица, лишени от свободата си“ по време на тяхното задържане от Коалиционните сили, ICRC подчертава следното:

● Бруталност при залавяне и първоначално задържане, понякога причиняване на смърт или тежко нараняване.

● Физическа или психологическа принуда по време на разпити за осигуряване на информация.

● Продължителен строг тъмничен затвор.

● Прекомерна и непропорционална употреба на сила, водеща до смърт или нараняване по време на задържането.

Марк Данър, професор по журналистика в Университета на Калифорния в Бъркли, преглежда всички релевантни документи за книгата си Torture and Truth: America, Abu Ghraib and the War on Terror („Изтезания и истина: Америка, Абу Граиб и Войната срещу тероризма“). Въз основа на детайлното си изследване той заключава: „Когато прочетете документите, разбирате, че държавният секретар по отбраната Доналд Ръмсфелд е участвал много лично в одобряването на процедури, които преминават границата на това, което е позволено във военното право и в интерес на истината и в цивилното право, когато става дума за нещата, причинявани на затворниците“.[4]

[1] Пълният доклад на Хюман Райтс Уоч, включително цитатите, които извлякох от него, е на разположение на адрес: www.hrw.org/reports/2005/us0405/l.htm (за Резюмето); вж. също /2.htm до /6.htm за допълнителните части на този дълъг доклад. ↑

[2] Свидетелските показания пред Конгреса на държавния секретар по отбраната Доналд Ръмсфелд, Изслушване на Сенатската комисия по въоръжените сили за малтретирането на иракските затворници, Federal News Service, May 7, 2004. ↑

[3] Вж. www.genevaconventions.org/. ↑

[4] „Report of the International Committee of the Red Cross (ICRC) on the Treatment by the Coalition Forces of Prisoners of War and Other Protected Persons by the Geneva Conventions in Iraq During Arrest, Internment and Interrogation“, February 2004. Вж. http://download.repubblica.it/pdf/rapporto_crocerossa.pdf. ↑

На съд: бившият директор на ЦРУ Джордж Тенет

Хюман Райтс Уоч (HRW) обвинява бившия директор на ЦРУ Джордж Тенет в различни нарушения. Под негово ръководство и както се съобщава с нарочната му оторизация ЦРУ измъчва задържаните чрез почти удавяне на заподозрените и чрез лишаването им от техните лекарства. Други тактики, използвани от ЦРУ според докладите, включват симулиране на задушаване, карането на затворниците да заемат неудобни пози, бомбардиране със светлина и шум, лишаване от сън и каране на задържаните да вярват, че са в ръцете на чужди правителства, за които се знае, че рутинно прилагат изтезания. При директора Тенет ЦРУ „предава“ задържаните на други правителства, които ги измъчват. Под негово ръководство ЦРУ поставя определени задържани отвъд защитата на закона, на тайни места, където са абсолютно беззащитни, без ресурси или лекарства, без контакт с външния свят и напълно оставени на милостта на заловилите ги. Тези затворници, които са в дългосрочно задържане в изолация, на практика са „изчезнали“.

Спомнете си, че разследването на Фей/ Джоунс заключава: „Практиките на ЦРУ за задържане и разпити водят до загуба на отговорност, злоупотреби, намалено сътрудничество вътре в агенцията и нездравословна мистика, която допълнително отравя атмосферата в Абу Граиб“. На практика ЦРУ действа по собствени правила и отвъд закона.

При директора Тенет ЦРУ развива и широкоразпространената практика да използва „призрачни задържани“. Колко? Може никога да не разберем със сигурност, но генерал Пол Кърн, висшият офицер, който надзирава разследването на Фей/ Джоунс, казва на Сенатската комисия по въоръжените сили: „Броят [на призрачните задържани] е дузини, може би до 100 души“. ЦРУ пази броя на задържаните в Абу Граиб недокументиран и ги скрива от Международния комитет на Червения кръст.

„Леденият човек“: убит и захвърлен

В Доклада Фей/ Джоунс се споменава един от тези „призрачни“ случаи: през ноември 2003 г. иракски задържан на име Мандел ал-Джамади, доведен в затвора от тюлените и разпитван от агент на ЦРУ никога не е регистриран официално. Джамади е „измъчван до смърт“ но причината за смъртта му е прикрита по най-необикновен начин.

Разследващият репортер Джейн Майър хвърля светлина върху зловещата роля, която ЦРУ изиграва в това убийство и неговото мрачно прикриване. Интересният й разказ A Deadly Interrogation („Смъртоносен разпит“) в списание „Ню Йоркър“ (14 ноември 2005 г.) повдига въпроса: „Може ли ЦРУ законно да убие затворник?“.

Случаят на Ал-Джамали е особено важен за нас в усилието ни да разберем поведенческия контекст в Абу Граиб, в който работят Фредерик-Чип и другите „гнили ябълки“. Те са потопени в среда, в която редовно са наблюдавали как призрачни задържани са малтретирани, измъчвани, а някои дори убивани. Свидетели са как на извършителите не се държи сметка за убийството.

В сравнение със станалото с призрачния задържан Манадел ал-Джамади, или т.нар. Леден човек, това, което са направили с обикновените задържани трябва да е изглеждало много повече просто като „забава и игри“. Те знаят, че той е бил пребиван, задушаван до смърт и след това замразен.

Ал-Джамади е т.нар. цел с висока стойност за разпит, защото предполагаемо е доставял експлозиви на бунтовниците. Екип от морски тюлени го залавя в дома му извън Багдад на 4 ноември 2003 г. в 2 ч сутринта. Накрая е с насинено око, порязано лице и може би половин дузина счупени ребра след яростна борба. Тюлените предават Ал-Джамади на ЦРУ в Абу Граиб за разпит, воден от Марк Суонър. Този агент на ЦРУ, придружен от преводач, води Ал-Джамади в килията, съблича го гол и започва да му крещи да разкрие къде са оръжията.

Според статията на Мейър в „Ню Йоркър“ Суонър казва на военните полицаи да заведат затворника в Сектор 1 Алфа в стаята с душовете за разпит. Двама от военните полицаи получават заповед (от този анонимен цивилен) да оковат затворника за стената, макар че той до този момент е бил напълно пасивен. Казано им е да го закачат за ръцете в поза за изтезания, известна като „палестинско обесване“. (Практикувано е за пръв път по време на испанската Инквизиция, когато е известно като strappado.) След като напускат стаята, един военен полицай си спомня: „Чухме много викове“. По-малко от час по-късно Манадел ал-Джамади е мъртъв.

Военен полицай в Абу Граиб, позиращ с убит „призрачен задържан“ на Сектор 1А

Уолтър Диаз — военният полицай на смяна — казва, че не е имало нужда да бъде бесен така, имайки предвид, че е бил с белезници и не се е съпротивлявал. Когато Суонър казва на военните полицаи да свалят мъртвеца от стената, „от носа и устата му изригна кръв, сякаш беше завъртян кранът на чешма“ — съобщава Диаз.

Сега проблемът за ЦРУ е какво да прави с тялото на жертвата. Капитан Доналд Рийз — командирът на военните полицаи — и полковник Томас Папас, командирът на военните разузнавачи, са информирани за този „злощастен инцидент“ по време на тяхната смяна. Не било необходимо да се притесняват, защото ЦРУ е взело въпроса в потайните си ръце. Ал-Джамади е държан в стаята с душовете до следващата сутрин, поставен в лед и завързан с тиксо, за да се забави разлагането на трупа. На следващия ден медик нарежда „Ледения човек“ да бъде изнесен от затвора на носилка, сякаш е жив, просто болен, така че да не се разстройват другите задържани, на които е казано, че е получил инфаркт. Местен шофьор на такси откарва трупа в неизвестна посока. Всички доказателства са унищожени и няма никаква документация, защото Ал-Джамади никога не е бил официално регистриран. Морските тюлени са оневинени за участието си в малтретирането на Ал-Джамади, медикът не е идентифициран, а няколко години по-късно Марк Суонър продължава да работи за ЦРУ без никакво наказателно обвинение срещу него! Случаят е почти приключил.

Сред всички други образи на ужаса в дигиталния фотоапарат на ефрейтор Гранър са няколко снимки на същия този „Леден човек“, които са запечатани за поколенията. Първо, има снимка на привлекателната, усмихната ефрейтор Сабрина Харман, навела се над пребитото тяло на Ал-Джамади, с вдигнат палец. След това Гранър влиза в потпурите, за да добави одобряващата си усмивка към нея, преди „Леденият човек“ да се стопи. Естествено, Чип и другите военни полицаи от нощната смяна знаели точно какво е станало. Ако такива неща е можело да се случват и да бъдат толкова сръчно замитано, тогава тъмницата в Сектор 1 Алфа е била Romper Room[1] [„Стаята на гащеризоните“], в която всичко минава. Ако не бяха направили тези снимки и ако Дарби не беше сигнализирал, светът може би никога нямаше да научи какво се е случило в това някога тайно място.

Въпреки това ЦРУ продължава необезпокоявано от законите, които би трябвало да не позволяват на неговите агенти да изтезават и да убиват хора, дори и в неговата глобална война срещу тероризма. Иронията е, че Суонър признава, че не е получил никаква полезна информация от този убит призрачен задържан.

[1] Американски детски телевизионен сериал, излъчван в САЩ от 1953 до 1994 г. — Б.пр. ↑

На съд: генерал-лейтенант Рикардо Санчес

Подобно на Ръмсфелд, генерал-лейтенант Рикардо Санчес също на висок глас признава отговорността си: „Като старши командир в Ирак приемам отговорността за станалото в Абу Граиб“.[1] Такава отговорност обаче трябва да носи съответните последици, а не да се използва като публичен жест с възможности за снимки. Хюман Райтс Уоч включва този висш командир сред големите четирима, които би трябвало да се изправят на съд за изтезанията и военните престъпления. Техният доклад гласи:

Генерал-лейтенант Санчес трябва да бъде разследван за военни престъпления и изтезания или като основен участник, или по силата на доктрината за „командната отговорност“. Генерал Санчес оторизира методи за разпит, които нарушават Женевските конвенции и Конвенцията срещу изтезанията. Според Хюман Райтс Уоч той е знаел или би трябвало да знае, че изтезания и военни престъпления се извършват от войските под негово пряко командване, но не успява да предприеме ефективни мерки, за да спре тези действия.

Изправям генерал Санчес на съд в тази книга заради факта че — по думите на доклада на Хюман Райтс Уоч — „той е провъзгласил правила и техники за разпит, които нарушават Женевските конвенции и Конвенцията срещу изтезанията, и освен това е знаел или би трябвало да знае за изтезанията и военните престъпления, извършвани от войските под негово пряко командване“.

Имайки предвид липсата на „действена разузнавателна информация“, която да се събира в затвора Гуантанамо Бей въпреки месеците разпити, има натиск върху всички да изцедят информацията от терористите, при това да го направят незабавно и с всички необходими средства. Марк Данър съобщава за имейл, изпратен от офицера от военното разузнаване капитан Уилям Поне до неговите колеги, призоваващ ги да осигурят „списък за разпити“ до средата на август 2003 г. Капитанът пропива съобщението си със зловещо предзнаменование за онова, което ще стане в Абу Граиб: „Ръкавиците са свалени, господа, по отношение на тези задържани“. Неговото съобщение продължава: „Полковник Болц [вторият по ранг командир на военното разузнаване в Ирак] даде ясно да се разбере, че ние искаме тези лица пречупени. Жертвите растат и ние трябва да започнем да събираме информация, за да помогнем за защитата на нашите събратя войници от нови нападения“.[2]

Генерал Джефри Милър, тогава наскоро назначен да отговаря за затвора в Гитмо, оглавява гостуващ екип от специалисти в Ирак от август до септември 2003 г. Мисията му е да запознае с новите политики на втвърдяване в разпитите генерал Санчес, Карпински и другите офицери. „Генерал Милър опря пръста си в гърдите на Санчес и му каза, че иска информация“ — според Карпински[3]. Милър успява да командва тези офицери само с помощта на очевидната подкрепа от Ръмсфелд и другите висши генерали въз основа на неговите т.нар. успехи в Гитмо.

Санчес формализира правилата си за разпит в доклад на 14 септември 2003 г., въвеждайки по-крайни мерки, отколкото са били практикувани от неговите военни полицаи и военни разузнавачи[4]. Някои от експлицитно заявените му цели са „да се предизвиква страх, да се дезориентират задържаните и да се използва шокът“. Тези новоодобрени техники, които достигат до Ръмсфелд през Милър, включват:

● Присъствие на военно обучено куче: използва страха на арабите от кучетата, докато поддържа сигурността по време на разпитите. Кучетата ще са с намордници и под контрола на […] гледач през цялото време, за да се предотврати контакт със задържания.

● Управление на съня: на задържания се осигуряват минимум 4 часа сън за 24-часов период, който не бива да надвишава 72 непрекъснати часа.

● Крясъци, шумна музика и светлинен контрол: използвани за създаване на страх, за дезориентиране на задържаните и удължаване на шока от залавянето. Нивото на звука се контролира, за да се предотвратят увреждания.

● Неудобни пози: използване на физически пози (седене, стоене, коленичене, лежане по корем и т.н.) за не повече от 1 час на сесия. Използването на техниките няма да надвишава 4 часа и ще се осигурява адекватна почивка между използването на всяка поза.

● Заблуда: убеждаване на задържания, че е разпитван от хора от страна, различна от САЩ.

Докладът Шлезинджър сочи, че една дузина от техниките на Санчес надскачат приемливите в Полевия устав на армията 34–52 и са дори още по-крайни от тези, които са били одобрени за Гуантанамо. Докладът на Санчес е публикуван през март 2005 г. в отговор на съдебно дело на FDIA. Това става около година след като генерал Санчес е излъгал Конгреса в заклети показания (през май 2004 г.), че никога не е нареждал или одобрявал използването на кучета за сплашване, лишаване от сън, прекомерен шум или предизвикване на страх. Той би трябвало да бъде съден заради всички причини, посочени по-горе.

Гледището на героичния войник, разкрил всичко, Джо Дарби за степента, до която има пряко участие на военното командване в нареждането на злоупотребите срещу задържаните, е: „Никой от командването не знаеше за злоупотребите, защото никой в командването не се интересуваше достатъчно, за да научи. Това беше реалният проблем. Цялата командна структура беше в неведение, живеейки си в собствен малък свят. Така че не беше заговор — беше чисто и просто небрежност. Те бяха тотално невежи“.[5] Генерал Санчес беше принуден да се пенсионира рано (1 ноември 2006 г.) от топ военния ешелон заради ролята си в скандала Абу Граиб. Той призна: „Това е ключовата причина, единствената причина, заради която бях принуден да се пенсионирам“ (Guardian Unlimited, November 2,2006, „U. S. General Says Abu Ghraib Forced Him Out“).

[1] Цитат от „A Question of Torture“, PBS Frontline, October 18, 2005. ↑

[2] Свидетелски показания на генерал-лейтенант Рикардо Санчес, Сенатска комисия по въоръжените сили, Изслушване за малтретирането на иракските затворници, 19 май 2004 г. ↑

[3] Mark Danner, Torture and Truth: America. Abu Ghraib and the War on Terrorism (New York: The New York Review of Books, 2004), с. 33. ↑

[4] Janis Karpinski, interview on „A Question of Torture“, PBS Frontline, October 18, 2005. ↑

[5] От меморандума на генерал-лейтенант Рикардо Санчес до командира на Централното командване, Разпити и политика по противодействие на съпротивата, 14 септември 2003 г., достъпен на адрес: www.aclu.org/ SafeandFree/SafeandFree.cfm?ID= 17851&с=206. ↑

На съд: генерал-майор Джефри Милър

Хюман Райтс Уоч настоява: „Генерал-майор Джефри Милър като командир на силно контролира затворнически лагер в Гуантанамо Бей, Куба, трябва да бъде разследван за потенциалната си отговорност във военните престъпления и изтезания на задържаните там“. Нещо повече: той е знаел или би трябвало да знае, че войските под негово командване извършват военни престъпления и изтезания на задържаните в Гуантанамо. Освен това: „Генерал Милър може да е предложил методи за разпити за Ирак, които са близката причина за изтезанията и военните престъпления, извършени в Абу Граиб“.

Генерал Милър е командир на Съвместните оперативни сили-Гуантанамо (JTF-GTMO) от ноември 2002 до април 2004 г., когато става заместник командващ генерал на Операциите по задържане в Ирак, и заема този пост до 2006 г. Изпратен е в Гитмо, за да замести генерал Рик Бакъс, за когото висшестоящите смятат, че „изнежва“ затворниците, като настоява строго да се следват насоките на Женевските конвенции. Накратко, „Лагер Рентген“ е трансформиран в „Лагер Делта“ с 625 затворници, 1400 военни разузнавачи и военни полицаи, и силно напрежение.

Милър е новатор и създава специализирани екипи за разпити, които за пръв път интегрират персонал от военното разузнаване с надзирателите от военна полиция, замъглявайки граница, която пред това е била непроницаема в армията. За да „влезе в главата на затворниците“, Милър разчита на експерти. „Той доведе поведенчески учени, които бяха психолози и психиатри [цивилни и военни]. Те търсеха психична уязвимост, слаби точки, начини за манипулиране на задържаните, за да бъдат един вид накарани да сътрудничат, и търсеха нещо като емоционална и културна уязвимост“.[1]

Използвайки медицинските досиета на затворниците, разпитващите на Милър се опитват да предизвикат депресия, да дезориентират задържаните и да ги пречупят. Затворниците се съпротивляват: има гладни стачки, поне 14 затворници се самоубиват още в началото и през следващите няколко години, неколкостотин затворници се опитват да се самоубият[2]. Наскоро трима задържани в Гитмо се самоубиват, като се обесват в килиите с чаршафите си; никой не е официално обвинен, след като е държан там дълги години. Вместо да признае такива действия като признаци на депресия, един говорител на правителството ги осмива като рекламен ход за печелене на внимание[3]. Контраадмирал от военноморския флот твърди, че това не са били актове на отчаяние, а по-скоро „акт на асиметрична война срещу нас“.

Новите екипи за разпити на Милър са насърчени да стават по-агресивни, имайки предвид официалната оторизация на държавния секретар Ръмсфелд на по-сурови техники от всякога, санкционирани за използване от американски войници. Абу Граиб ще стане новата експериментална лаборатория на Милър за проверка на хипотезите му за средствата, които са необходими за получаване на „действена разузнавателна информация“ от съпротивляващи се затворници. Ръмсфелд отива в Гитмо с помощника си Стивън Камбоун, за да се срещне с Милър и да се увери, че всички те играят една игра.

Спомнете си, че генерал Карпински заявява, че Милър й е казал: „Трябва да се отнасяш със затворниците като кучета. Ако […] те вярват, че са нещо по-различно от кучета, на практика си загубила контрола върху разпита от самото начало. […] И това действа. Това правим долу в Гуантанамо Бей“.[4]

Карпински официално заявява и че Милър „дойде там и ми каза, че ще «Гитмоизира» операцията по задържане (в Абу Граиб)“[5]. Полковник Папас заявява, че Милър му е казал, че използването на кучета в Гитмо се е доказало като ефективно в създаването на атмосфера за получаване на информация от затворниците и че използването на кучета „със или без намордник“ е окей[6].

За да е сигурен, че заповедите му се изпълняват, Милър пише доклад и се уверява, че екипът му оставя компактдиск с детайлни инструкции, които трябва да се следват. Генерал Санчес след това оторизира своите нови, по-сурови правила, които разработват многото техники, използвани в Гуантанамо. Армейски генерал ветеран Пол Кърн изяснява проблемите, създадени от такива приложение на одобрените от Гитмо тактики в Абу Граиб: „Мисля, че стана объркващо. Имам предвид, че ние намерихме в компютрите в Абу Граиб докладите на SECDEF [държавния секретар по отбраната Ръмсфелд], които бяха писани за Гуантанамо, а не за Абу Граиб. И това предизвика объркване“.[7] Поради всички изложени по-горе причини генерал Джефри Милър е добавен в нашия списък от обвиняеми, изправени на съд за техните престъпления против хуманността[8].

В обвиненията си Хюман Райтс Уоч не стига до върха на системната отговорност за злоупотребите и изтезанията в Абу Граиб: вицепрезидента Дик Чейни и президента Джордж У Буш. Аз няма да се колебая така. Малко по-късно ще добавя тези двама души в нашия списък от обвиняеми, които сме изправили на съд тук. Те ще бъдат обвинени за тяхната роля в задаването на дневния ред, който усъвършенства природата на изтезанията, отменя защитите, осигурени на затворниците от международното право, и насърчава ЦРУ да се ангажира в поредица от незаконни и смъртоносни тактики заради тяхната фиксация върху т.нар. война срещу тероризма.

Първо обаче трябва да изследваме допълнително въпроса дали злоупотребите в Сектор 1А са били изолиран инцидент от тези малко на брой гнили ябълки, или тяхното отвратително поведение е било част от по-широк модел на мълчаливо одобрявани и широко практикувани злоупотреби от мнозина в армията и сред цивилните кадри, участващи в залавянето, задържането и разпитите на заподозрените бунтовници. Моето твърдение е, че тази каца с ябълки е започнала да гние от върха надолу.

[1] Интервю с Джоузеф Дарби, GQ magazine, September 2006. ↑

[2] Джейн Майър от The New Yorker, цитирана в „A Question of Torture“, PBS Frontline, October 18, 2005. ↑

[3] По-наскоро (юни 2006) близо 90 задържани в Гитмо започват продължителна гладна стачка, за да протестират срещу фалшивото им лишаване от свобода. Военноморски командир отхвърля това действие просто като тактика за „привличане на вниманието“. За да им попречат да умрат, официалните лица трябва да започнат всекидневно изкуствено хранене през тръбички в носа, като поне шест от тях се прилагат от медици. Самата процедура наподобява нов вид изтезание, макар че служебните лица твърдят, че е „безопасна и хуманна“. Вж. Ben Fox, „Hunger Strike Widens at Guantanamo“, Associated Press, May 30, 2006, и Andrew Selsky, „More Detainees Join Hunger Strike at Guantanamo“, Associated Press, June 2, 2006.

В по-ранна глава отбелязах ролята на гладните стачки от политическите затворници в Ирландия и на други места, за да направя паралел с тактиката, използвана от нашия Затворник Клей-416. Един от най-известните ирландски затворници, правили гладна стачка, който умира за каузата, е Боби Сандс. Забележително е, че организаторът на гладните стачки в Гитмо — Биниам Мохамед ал-Хабаши, е обявил, че той и другите стачкуващи или ще дочакат исканията им да се уважават, или ще умрат като Боби Сандс, който „има смелостта на своите убеждения и гладува до смърт. Никой не бива да вярва и за миг, че моите братя тук имат по-малко смелост“. Вж. Kate McCabe, „Political Prisoners’ Resistance from Ireland to GITMO: «No Less Courage»“, www.CounterPunch.com May 5, 2006. ↑

[4] „GITMO Suicides Comment Condemned. D. S. Officials’ «Publicity Stunt» Remark Draws International Backlash“, Associated Press, June 12, 2006. Правителственият служител е Колийн Графи, заместник-помощник, Американски секретариат за публична дипломация. Военноморският офицер е Хенри Харис. ↑

[5] Джанис Карпински, интервю за „A Question of Torture“, PBS Frontline, October 18,2005. Съобщено и в „Iraq Abuse «Ordered from the Top»“, BBC, June 15, 2004, достъпно на адрес: http://news.bbc.co.Uk/l/hi/world/americas/3806713.stm. Когато Милър пристига в Абу Граиб, казва: „Моето мнение е, че вие се отнасяте към затворниците твърде добре. В Гуантанамо затворниците знаят, че ние държим контрола и го знаят от самото начало“. Той казва: „Трябва да се отнасяте към затворниците като към кучета и ако мислите или се чувствате по различен начин, сте загубили контрола“. Достъпно на адрес: www.truthout.org/docs_2006/012406Z.shtml. ↑

[6] Scott Wilson and Sewell Chan, „As Insurgency Grew, So Did Prison Abuse“, The Washington Post, May 9, 2004. Вж. също Janis Karpinski, One Woman’s Army (New York: Hyperion, 2005), с. 196–205. ↑

[7] Jeffrey R. Smith, „General Is Said to Have Urged Use of Dogs“, The Washington Post,May 26, 2004. ↑

[8] Генерал Кърн в „A Question of Torture“, PBS Frontline, October 18, 2005. ↑

Изтезания, изтезания навсякъде плюс осакатяване

Както прави в деня, след като снимките на малтретирането за пръв път са публикувани, генерал Ричард Майърс — председателят на Обединеното командване, продължава да отрича всякакво обшщосистемно участие в злоупотребите и вместо това продължава да хвърля цялата вина върху „седемте военни полицаи от Абу Граиб“. Той казва публично (на 25 август 2005 г.): „Мисля, че имахме поне 15 разследвания на Абу Граиб и сме се справили с това. Имам предвид, само малка моментна снимка — ако е било само нощната смяна в Абу Граиб, а то е било точно така, е било само малка част от надзирателите, които са участвали в това, това е доста добра насока, че не е било по-широко разпространен проблем“.[1]

Чел ли е някога някой от тези доклади? Само от частите от независимите разследващи доклади, които обобщих тук, не би могло да е по-ясно, че малтретиращите далеч надскачат тези неколцина военни полицаи, появяващи се в снимките от Сектор 1А. Тези разследвания въвличат военното командване, цивилните разпитващи, военното разузнаване и ЦРУ в създаването на условията, които пораждат злоупотребите. Нещо още по-лошо: те участват в други, още по-смъртоносни злоупотреби.

Ще си спомните, че групата Шлезинджър представя подробно 55 случая на малтретиране на задържани в цял Ирак, както и 20 смъртни случая на задържани, които продължават да са обект на бавно разследване. Докладът Тагуба открива множество примери на безсрамни престъпни злоупотреби, представляващи „системно и незаконно малтретиране на задържаните“ в Абу Граиб (курсивът е мой). Друг доклад на Пентагона документира 44 твърдения за такива военни престъпления в Абу Граиб. Международният комитет на Червения кръст казва на правителството, че неговото отношение към задържаните в много от военните затвори е включвало психологическа и физическа принуда, която е „равнозначна на изтезания“.

Освен това се съобщава, че такива методи, които се използват от разпитващите в Абу Граиб, „изглеждат част от стандартни оперативни процедури на персонала на военното разузнаване за получаване на признания и извличане на информация“ Току-що направихме преглед на по-новите статистики за повече от 600 случая на малтретиране, съобщени от всички американски военни затвори в Ирак, Афганистан и Куба. Това звучи ли ви като само „няколко гнили ябълки“ в един лош сектор, в един лош затвор?

[1] Генерал-майор Джефри Милър се пенсионира от армията на 31 юли 2006 г. Той избира да се пенсионира, без да търси повишение или третата си звезда, защото наследството му е опетнено от обвиненията за директната му роля в изтезанията и малтретирането в затворите в Абу Граиб и Гитмо според източници от армията и от Конгреса. ↑

Разкрития за широкоразпространени злоупотреби със затворници преди Абу Граиб

Макар че както военното, така и цивилното административно командване искат да изолират злоупотребите и изтезанията в Ирак като отклонение на няколко лоши войника, работещи в нощната смяна в сектор 1А през есента на 2003 г., нови военни документи опровергават такива твърдения. На 2 май 2006 г. Американският съюз за граждански свободи (ACLU) публикува документи на армията, разкриващи, че висши държавни служители са знаели за екстремалните случаи на малтретиране на задържаните в Ирак и Афганистан две седмици преди да избухне скандалът Абу Граиб. Информационна статия, озаглавена „Твърдения за малтретиране на задържани в Ирак и Афганистан“ с дата 2 април 2004 г. подробно описва 62 течащи разследвания на малтретиране и убийства на задържани от американските въоръжени сили.

Случаите включват нападения, удари, ритане и бой, мними екзекуции, сексуално нападение на задържана, заплашване да се убие иракско дете, за да се „изпрати послание на другите иракчани“, разголване на задържани, бой и взривяване с взривно устройство, хвърляне на камъни по вързани с белезници иракски деца, душене на задържани с техните шалове и разпити под дулото на оръжие. Поне 26 случая включват смъртта на задържани. Някои от тези случаи вече бяха минали през производство във военен съд. Злоупотребите далеч надскачаха Абу Граиб и стигаха до Кемп Копър, Кемп Бука и други центрове за задържане в Мосул, Самара, Багдад и Тикрит в Ирак, както и Оргун-Е в Афганистан (вж. Бележките за пълния доклад на ACLU)[1].

Доклад на Пентагона за дванадесетото разследване на военните злоупотреби, водено от армейски бригаден генерал Ричард Формика, отбелязва, че американските войници от Специални операции продължават да използват набор от сурови, неоторизирани тактики за разпит срещу задържаните през 4-месечен период в началото на 2004 г. Това е много след злоупотребите през 2003 г. в Абу Граиб и след като одобрението на тяхната употреба беше анулирано. На някои са давани само бисквити и вода в продължение на 17 дни, държани са голи, заключени в толкова малки килии, че не са можели нито да стоят прави, нито да легнат в продължение на седмица, замръзнали, лишени от сън и подложени на сензорно претоварване. Независимо от тези открития, никой от войниците не е получил дори и мъмрене. Формика вярва, че малтретирането не е било „преднамерено“ или дължащо се на „лична несъстоятелност“, а на „провал на неадекватна политика“. Освен това добавя към това замазване, че въз основа на наблюденията му „никой от задържаните като че ли не е по-зле в резултат от третирането“[2]. Изумително!

[1] Твърдението на генерал Майърс за това, че продължава да обвинява само „гнилите ябълки“ от военна полиция за цялото малтретиране в Абу Граиб, докато пренебрегва или омаловажава всички доказателства от множество независими разследвания, които разкриват мащабно съучастие от старши офицери и много системни провали сочи или ригидното му постоянство, или невежество. На разположение на адрес: www.pbs.org/ wgbh/pages/frontline/torture/etc/script.html. ↑

[2] Публикувани са повече от 100 хиляди страници правителствени документи, които представят в детайли злоупотребите и изтезанията на задържаните. В тях може да се търси чрез търсачката на ACLU (Американския съюз за граждански свободи) за публичен достъп до тези документи на адрес: www.aclu.org/torturefoiasearch. Историята за Армейския информационен доклад от април 2004 г. е достъпна на: www.rawstory.com/news/2006/New_Army_documents_reveal_US_knew_0502.html. ↑

Военноморските пехотинци студенокръвно убиват иракски цивилни

Фокусирах се върху разбирането на природата на гнилата каца на затворите, която може да корумпира добрите надзиратели, но има по-голяма, по-смъртоносна каца — тази на войната. Във всички войни във всички времена във всяка страна войната трансформира обикновените, дори добри хора в убийци. Това е, което войниците са тренирани да правят — да убиват посочените техни врагове. Същевременно при екстремалния стрес на бойните условия с умората, страха, гнева, омразата и отмъщението с пълна газ хората могат да загубят нравствения си компас и да отидат отвъд убийството на противниковите бойци. Ако не се поддържа строго военната дисциплина и ако всеки войник не знае, че носи лична отговорност за действията си, които се надзирават от старшите офицери, бесовете се отприщват в невъобразими оргии на изнасилвания и убийства не само на вражески войници, но и на цивилни. Знаем, че такава загуба е налице в Май Лай и при други по-малко известни военни масови убийства, например тези на „Тайгър Форс“ във Виетнам. Тази елитна бойна единица оставя 7-месечна диря от екзекуции на невъоръжени цивилни[1]. За съжаление бруталността на войната, която се разлива от бойното поле към родния град, отново стана истина в Ирак[2].

Военните експерти предупреждават, че след като войниците трябва все повече да се бият срещу неуловими врагове в асиметрична война, ще става все по-трудно за тях да поддържат дисциплината, когато са под такъв стрес. Военновременни зверства се случват във всички войни и се извършват от повечето окупационни войски, дори и високотехнологичните. „Битката е стрес, а криминалното поведение към цивилни е класически синдром на боен стрес. Ако вкарате достатъчно войници в достатъчни бойни действия, някои от тях ще убиват цивилни“ според висш служител във военен тинк-танк във Вашингтон[3].

Трябва да признаем, че войниците са добре обучени убийци, които успешно за завършили интензивна учебна програма в тренировъчните лагери, а бойното поле е техният полигон. Те трябва да се научат да потискат миналото си нравствено обучение, ръководено от Божата заповед „Не убивай!“. Новият военен тренинг, който действа, за да преструктурира мозъка им да приема убийството по време на война като естествена реакция, е известен като науката „убийствология“. Този термин, измислен от пенсионирания подполковник Дейв Гросман, днес професор в Уест Пойнт по военна наука, е разработен в книгата му On Killing („За убиването“) и на уебсайта му[4].

Понякога обаче „науката за създаване на убийци“ може да излезе от контрол и да превърне убийството в нещо обикновено. Да разгледаме реакциите на 21-годишен войник, който току-що е убил цивилен гражданин в Ирак, отказал да спре на контролно-пропусквателен пункт. „Беше като нищо. Там убиването на хора е като смачкването на мравка. Имам предвид, че убиваш някого и е като: «Окей, да идем и да си вземем малко пица». Искам да кажа, че мислех, че да убиеш някого ще е променящо живота преживяване. И тогава го направих и беше един вид: Добре, няма значение“.[5]

На 19 ноември 2005 г. крайпътна бомба избухва в град Хадита, Ирак, и убива американски морски пехотинец и ранява други двама войници. Съобщава се, че през следващите часове 15 иракски цивилни са били убити от импровизирано взривно устройство според разследване на военноморските сили. Случаят е приключил, тъй като много иракчани са убивани по този начин почти всеки ден. Същевременно местен човек (Тахер Табет) заснема на видео надупчените от куршуми тела на мъртвите цивилни и го предава на бюрото на списание „Тайм“ в Багдад. Това предизвиква по-сериозно разследване на убийствата на 24 цивилни от този батальон морски пехотинци. Изглежда, че те са влезли в три къщи и методично са избили с изстрели и гранати повечето от обитателите им, включително седем деца и четири жени. Освен това са застреляли шофьор на такси и четирима студенти, които са спрели таксито си на близката улица.

Очевидно има опит за прикриване от старшите военноморски офицери, когато осъзнават, че това са непровокирани убийства на цивилни от военноморските пехотинци, които са изоставили правилата при задържане… През март 2006 г. командирът на батальона и двама от неговите ротни командири са освободени от командването; единият казва, че е бил „политическа жертва“. Текат още няколко разследвания, докато пиша това, и е възможно да се открият още по-старши командири, които са виновни. Към този ужасен разказ е важно да се добави, че военноморските пехотинци от 3-ти взвод, рота „Кайло“ са опитни войници, които са на втората или третата си мисия. Те са участвали в ожесточени боеве по-рано във Фалуджа, където почти половината от другарите им са избити или сериозно ранени в бой. Имало е много гняв и чувства на отмъщение, които са се натрупвали преди касапницата в Хадита[6].

Войната е ад за войниците, но винаги е по-лоша за цивилните и особено за децата в зоните на бойни действия, когато войниците се отклонят от моралния път и действат жестоко към тях. В един друг скорошен инцидент, който се разследва, американски войници убили 13 цивилни в село Ишаки, Ирак. Някои били намерени завързани и застреляни в главата, включително седем деца. Ръководители от американската армия, признавайки, че са били убити цивилни, нарича жертвите „странични смъртни случаи“ (отново пример на евфемистично назоваване, свързано с нравственото дезангажиране)[7].

Представете си какво става, когато старши офицер дава на войниците разрешение да убиват цивилни. Четирима войници, обвинени в убийството на трима невъоръжени иракчани по време на щурмуване на къща в град Тикрит, Ирак, е казано от техния бригаден командир — полковник Майкъл Стийл, да „избият всички мъже бунтовници и терористи“. Войникът, който съобщава това ново правило на ангажиране, е заплашен от колегите си, ако каже на някого за убитите[8].

Един от най-силните ужаси на войната е изнасилването на невинни цивилни жени от войници, както е документирано в масовото убийство на жени тутси от милицията хуту в Руанда, описано в глава 1. Нови твърдения за сходна ужасна бруталност излязоха на повърхността в Ирак, където група от американски войници (101-ва въздушнодесантна дивизия) са обвинени във федерален съд в изнасилване на 14-годишно момиче, след като убиват родителите му и 4-годишната му сестра, а след това го застрелват в главата и изгарят всички тела. Доказателствата са ясни: те са възнамерявали да направят това кърваво нападение, като първо си сменят униформата (за да не бъдат идентифицирани), след като виждат младото момиче на контролно-пропусквателния пункт, и след това убиват семейството й, преди да я изнасилят. Армията първоначално обвини за убийствата бунтовниците[9].

Нека надскочим абстрактните генерализации, статистики и военни разследвания, за да чуем признанията на няколко разпитващи от американската армия за това, което са видели и което самите те са направили в малтретирането на затворници. Както ще видим, те говорят публично за широкоразпространеното малтретиране и моделите на изтезания, на които са били свидетели и които лично те са практикували.

Освен това накратко ще прегледаме наскоро разкритата програма в Гитмо, която дава възможност на младите жени разпитващи, по медиен прякор „пиленцата на мъченията“, да използват различни сексуални примамки в арсенала си от тактики за разпит. Тяхното присъствие и тактики трябва да са били с одобрението на командирите; те не просто решават да използват секса в Куба по собствена инициатива. Ще научим, че не само нисшите военни полицаи от резерва на армията в Сектор 1А са се ангажирали в презрени злоупотреби, но дори елитните войници и военни офицери са извършили дори още по-брутални актове на насилие срещу затворниците.

И накрая ще видим мащаба на мъченията като практически безграничен, защото САЩ „аутсорсва“ изтезанията към други страни в програми, известни като „предаване“, „извънредно предаване“ и дори „обратно предаване“. Ще открием, че не само Саддам е изтезавал народа си, но и САЩ са го правили, а новият иракски режим също изтезава своите сънародници мъже и жени в тайни затвори из целия Ирак. Човек може да изпитва единствено печал за иракчаните, когато техните мъчители са дегизирани по толкова различни начини.

[1] Eric Schmitt, „Outmoded Interrogation Tactics Cited“, The New York Times, June, 17, 2006, с. All. ↑

[2] Вестник Toledo Blade в Охайо и неговите репортери печелят наградата „Пулицър“ за разследване на зверствата, извършени от „Тайгър Форс“ във Виетнам, които за седеммесечен период оставят пътека от убийства на цивилни и хаос, които са прикривани от въоръжените сили в продължение на три десетилетия. Тези командоси от 101-ва въздушнодесантна дивизия са едни от най-награждаваните бойни единици във Виетнам. Армията разследва обвинения за военните им престъпления, осакатявания, изтезания, убийства и безразборни атаки срещу цивилни, и открива разумни основания да повдигне обвинения срещу 18 войници, но не предявява никакви обвинения срещу тях. Вж. „Buried Secrets, Brutal Truths“, www.toledoblade.com. Експертите са съгласни, че по-ранно разследване на вилнеенето на „Тайгър Форс“ е можело да предотврати касапницата в Май Лай шест месеца по-късно. ↑

[3] Американският репортер Нир Роузън, който живее в Ирак в продължение на три години и говори арабски дори с иракски диалект, съобщава, че „Окупацията се е превърнала в едно огромно престъпление срещу иракския народ и по-голямата част от него се е осъществила незабелязано от американския народ и медии“; вж. Nir Rosen, „The Occupation of Iraqi Hearts and Minds“, June 27,2006, достъпна на адрес: http://truthdig.com/dig/item/20060627_occupation_iraq_hearts_minds/. Вж. също свързания коментар на репортера Хайфър Зангана: Haifer Zangana, „All Iraq is Abu Ghraib. Our Streets Are Prison Corridors and Our Homes Cells as the Occupiers Go About Their Strategic Humiliation and Intimidation“, The Guardian, July 5, 2006. ↑

[4] Anna Badkhen, „Atrocities Are a Fact of All Wars, Even Ours: Its Not Just Evil Empires Whose Soldiers Go Amok“, San Francisco Chronicle. Цитатът от Джон Пайк, директор на GlobalSecurity.org, August 13, 2006. ↑

[5] Dave Grossman, On Killing: The Psychological Cost of Learning to Kill in War and Society (Boston: Little, Brown, 1995). Уебсайтът на Гросман е на адрес: www.killology.com. ↑

[6] Vicki Haddock, „The Science of Creating Killers: Human Reluctance to Take a Life Can Be Reversed Through Training in the Method Known as Killology“, San Francisco Chronicle, August с. El, E6. Цитатът от бившия редник Стивън Грийн е на с. Е1., 13, 2006. ↑

[7] David S. Cloud, „Marines May Have Excised Evidence on 24 Iraqi Deaths“, The New York Times, August 18, 2006, Richard A. Oppel, Jr., „Iraqi Leader Lambasts U. S. Military: He Says There Are Daily Attacks on Civilians by Troops“, The New York Times, June 2, 2006. ↑

[8] D. S. Cloud and E. Schmitt, „Role of Commanders Probed in Death of Civilians“, The New York Times, June 3, 2006; L. Kaplow, „Iraqis Video Launched Massacre Investigation“, Cox News Service, June 4, 2006. ↑

[9] MSNBC.COM, „Peers Vowed to Kill Him if He Talked, Soldier Says“, Associated Press report, August достъпно на адрес: www.msnbc.com/id/14150285., 2,2006. ↑

Следващо: свидетели на прокуратурата

Ефрейтор Антъни Лагуранис (пенсиониран) е разпитващ за армията в продължение на пет години (2001 до 2005) с мисия в Ирак през 2004 г. Макар и за пръв път разквартируван в Абу Граиб, Лагуранис е разпределен в единица за събиране на специална разузнавателна информация, която обслужва затворите в цял Ирак. Когато говори за „култура на малтретирането“, която просмуква разпитите в цял Ирак, неговата база данни е за цялата страна, а не е специфична само за Сектор 1 А[1].

После идва и сержант Роджър Брокоу (пенсиониран), който работи в Абу Граиб в продължение на шест месеца като разпитващ, започвайки от пролетта на 2003 г. Брокоу съобщава, че малцина от тези, с които е говорил — може би само 2% — са опасни или бунтовници; повечето са били доведени или набелязани от иракската полиция, която е имала зъб на някого или просто не го е харесвала. И двамата мъже казват, че една от причините събирането на разузнавателна информация да е било толкова неефективно, е, че затворите били препълнени с хора, които не разполагали с „добра“ информация, която да осигурят. Мнозина са били подбрани при арести на всички мъже в цели фамилии в район на бунтовническа дейност. Тъй като е имало относително малко обучени разпитващи или преводачи, по времето, когато тези задържани са били разпитвани, всяка информация вече вероятно е била „студена“ и остаряла.

Силна фрустрация поражда изразходването на толкова много усилия за толкова малко солидни резултати. Тази фрустрация води и до силна агресия, както би предвидила старата хипотеза за фрустрацията и агресията. Времето изтича; бунтът се засилва; натискът от военните командири се увеличава — те чувстват „жегата“ от цивилните им шефове нагоре по командната верига. Извличането на информация е жизненоважно.

Брокоу: „Тъй като те прибираха хора заради каквото се сетите, дори само изпускането на шапка. Имаше квоти, квоти за разпитите на еди-колко си хора на седмица и изпращане на докладите нагоре по командната верига“.

Лагуранис: „Рядко получавахме добра разузнавателна информация от затворниците и обвинявам за това факта, че получавахме затворници, които бяха невинни и нямаха никаква информация, която да ни дадат“

Брокоу: „И 98% от хората, с които говорих, нямаше причина да бъдат там. Те просто ги прибираха по външност и отиваха, и атакуваха тази къща и изваждаха тези хора от там, и ги хвърляха в лагери за задържане. Полковник Папас [каза], че е имало натиск върху него да получава информация. Намери информация. «Нека получим тази информация, да спасим живота на още един редник. Ако имаме, нали разбирате, ако открием тези оръжия, ако намерим тези бунтовници, ще спасим живота на войници». Мисля, че това доведе до тази идея за опрощаване на всичко, което разпитващите или военните полицаи искаха да направят с тези хора, за да ги пречупят“.

Брокоу освен това съобщава, че посланието за „свалянето на ръкавиците“ се спуска надолу по командната верига, за да придаде смисъл на тази боксова метафора[2].

Брокоу: „Чух фразата: «Ние ще свалим ръкавиците». Полковник Джордан каза една вечер на една от срещите ни: «Сваляме ръкавиците. Ще покажем на тези хора, нали разбирате, че ние командваме». Той говореше за задържаните“.

След като бунтът срещу Коалиционните сили става още по-кървав и широк, натискът върху военните разузнавачи и военните полицаи да получат тази убягваща действена разузнавателна информация се засилва още повече.

Лагуранис добавя някои детайли: „Сега е по цял Ирак. Както казах, хора изтезават хора в домовете им. Бойни единици от пехотата изтезават хората в домовете им. Използваха неща като изгаряне. Мачкаха краката на хората със задната част на брадвичките си. Чупеха кости, ребра. Нали разбирате, това бе наистина сериозно“. Той добавя: „Когато бойните единици влизаха в домовете на хората и осъществяваха тези набези, оставаха в къщите и ги изтезаваха“.

Докъде е било позволено на военното разузнаване и на военната полиция да стигнат в тяхното търсене на информация?

Лагуранис: „Част от това е, че те се опитваха да получат информация, но част беше и заради чист садизъм. Просто непрекъснато ти се искаше да се тласкаш напред и напред, и напред, и да видиш докъде може да стигнеш. Естествено е хората да достигнат до много високо ниво на фрустрация, когато седиш там с някого, над когото чувстваш, че имаш пълен контрол и пълна власт, и не можеш да го накараш да ти даде това, което искаш. И правиш това по цял ден, всеки ден. И на някакъв етап искаш да започнеш да вдигаш залога“.

Какво става, когато съберете силния страх и отмъщението като психологически катализатори на тази летлива смес?

Лагуранис: „Ако наистина си гневен, защото през цялото време те нападат с минохвъргачки — имам предвид ракети, те стрелят с гранатомети срещу нас, няма какво да направиш. А хората умират около теб заради този невидим враг. Така влизаш в кабината за разпити с този човек, за когото мислиш, че може да прави тези работи, и знаеш, че искаш да стигнеш колкото се може по-далече“.

Докъде наистина са стигнали?

Лагуранис: „Спомням си главния офицер, отговарящ за сградата за разпитите. Той чул как Морските тюлени използвали ледена вода, за да свалят телесната температура на затворника. И му мерели ректалната температура, за да са сигурни, че не е умрял. Поддържали го около хипотермията“. Наградата за получаването на исканата информация било размразяването на затворника, преди да умре!

Социалното моделиране — друга могъща психологическа тактика — било приложено на практика, когато този разпитващ използвал сходна стратегия през нощите в студен метален корабен контейнер, който служел като килия за разпити.

Лагуранис: „И така, ние ги поддържахме около хипотермията в тази среда на това, което те наричаха «манипулация на средата», с [силно гърмяща] музика и стробоскопни светлини. Тогава вкарвахме военни кучета и ги използвахме със затворниците. Макар че беше контролирано — например кучетата бяха с намордници, държаха се от гледач. Затворникът обаче не знаеше това, защото беше с превръзка на очите. Това са големи немски овчарки. И така, когато задавах на затворника въпрос и не ми харесваше отговорът, давах знак на гледача, така че кучето да залае и да скочи върху затворника, но не можеше да го ухапе […] понякога те се изпускаха в гащеризоните си, защото бяха толкова уплашени, разбирате ли? Особено защото бяха с превръзка на очите. Не можеха да се ориентират, нали разбирате, това е много ужасяваща позиция, в която може да е човек. Това беше нещо, което ми беше наредено да правя и аз накарах главния офицер да подпише на хартия всяко нещо, което искаха от мен да правя“.

Нравственото дезангажиране подпомага поведението по начини, които обикновено щяха да се автоцензурират от нравствените хора.

Лагуранис: „Това е, защото наистина чувстваш, че си извън нормалното общество, разбирате ли? Твоето семейство и твоите приятели — те не са там, за да видят какво става. И всеки един вид участва в това, не знам точно какво — психоза или поради липса на по-добра дума тази налудност за ставащото там. И това, което става окей, като се огледаш, се разпада, разбирате ли? Имам предвид, че лично го почувствах. Спомням си, че бях в този корабен контейнер в Мосул. Знаете, бях с човек [разпитван затворник] през цялата нощ. И се чувстваш толкова изолиран и нравствено изолиран, че чувстваш, че можеш да направиш каквото поискаш с този човек, а може би дори го искаш“.

Този млад разпитващ, който трябва да изживее остатъка от живота си със знанието за злото, което е направил като част от своята служба на страната си, описва как насилието има своя начин да ескалира, да се захранва само от себе си.

Лагуранис: „Просто искаш да вървиш напред и напред, и напред, и да видиш колко далече можеш да стигнеш. Изглежда, че това е просто част от човешката природа. Имам предвид, сигурен съм, че сте чели изследвания, провеждани в американските затвори, където определяте група от хора да ръководи друга група от хора, и им давате контрол върху тях, и много скоро това се превръща в жестокост и изтезания, нали разбирате? Така че е много често срещано“. [Можем ли да приемем, че той говори за затвора в Станфордския университет? Ако е така, СЗЕ е придобил статус на градска легенда като „реален затвор“.]

Нуждата от силно ръководство за намаляване на злоупотребите е от жизненоважно значение:

Лагуранис: „Видях ги [жестокостта и злоупотребите] във всеки затвор, в който ходих. Ако нямаше наистина силно, силно ръководство, което казва: «Няма да толерираме малтретиране»… във всеки затвор би имало злоупотреби. Дори сред хора като военните полицаи, които не се опитват да извличат информация — те просто го правят, защото е нещо, което хората правят там, ако не са контролирани отвътре или отгоре“.

След като е видял още по-лоши случаи на „малтретиране от страна на Разузнавателните отряди на военноморския флот в Северен Бабел“ Лагуранис повече не може да издържа. Започва да пише доклади за злоупотребите, документирайки ги със снимки на раните и заклети затворнически показания, а след това изпраща цялата тази информация през командната верига на военноморския флот. Как да получени неговите оплаквания? Както и при оплакванията, които Фредерик-Чип отправя пред неговите висшестоящи за дисфункционалните условия в Абу Граиб, никой от военноморското командване не отговаря на оплакванията на този разпитващ[3].

Лагуранис: „Никой никога не дойде да провери тези работи: никой никога не дойде да говори с мен за тях. Чувствах се точно така, все едно изпращам тези доклади за злоупотреби в нищото. Никой не ги разследва или нямаха начин да ги разследват, или пък нямаха желание“. [Това официално мълчание добавя фекалните си щрихи върху всяко несъгласие.]

Специален случай, който посочва точно докъде екипът по разпитите в затвора в Гуантанамо би стигнал, е документиран за „Затворник 063“. Неговото име е Мохамед ал-Катани, за когото се смята, че е „дванадесетият похитител“ в терористичните атаки от 11 септември. Той е бил малтретиран по всеки въобразим начин. Каран е да уринира върху себе си, лишаван е от сън и храна в продължение на дни и е тероризиран с яростна атака на кучета. Продължаващата му съпротива е посрещната с допълнително малтретиране. Затворник 063 е принуден да носи сутиен, а на главата му са сложени женски „прашки“. Разпитващите го осмиват, наричайки го хомосексуалист. Те дори му поставят кучешка каишка и го карат да прави кучешки номера. Жена разпитващ яхва Ал-Катани с надеждата, че ще го възбуди сексуално и след това ще го подиграва за нарушаването на неговите религиозни вярвания. Разследващи репортери за списание „Тайм“ разкриват в ярки детайли час по час и дори минута по минута дневника на едномесечния таен разпит на Ал-Катани[4]. Това е смесица от сурови и брутални тактики, като някои по-усъвършенствани са комбинирани с много други, които са просо глупави. Всеки опитен полицейски детектив щеше да извлече повече от този затворник за по-малко време, използвайки по-малко безнравствени тактики.

Когато научава за този разпит, главният юрисконсулт на военноморските сили Алберто Мора е отвратен от смятаното от него за незаконни практики, които не са достойни за никоя армия или правителство, което ги допуска. В красноречиво изявление, което осигурява базисната рамка за оценяване какво точно означава да се опрощават подобни злоупотребяващи разпити, Мора казва:

Ако жестокостта вече не се обявява за незаконна, а вместо това се прилага като въпрос на политика, това променя фундаменталното взаимоотношение на човека и държавното управление. То разрушава цялата идея за индивидуални права. Конституцията признава, че човекът има присъщо право — което не му се дава от държавата или от закона — на лично достойнство, включително правото да е свободен от жестокост. Това се отнася до всички човешки същества — не само в Америка, а дори и за онези, наречени „незаконни вражески бойци“. Ако направите това изключение, цялата Конституция рухва. Това е трансформационен проблем.[5]

Това, което искам да обмислите сега, драги читателю, във вашата роля на съдебен заседател, е сравнението на някои от тези планирани тактики с онези, които уж са възникнали у предполагаемо „перверзните умове“ на военните полицаи в Сектор 1А, както се вижда на техните снимки. Освен многото снимки на задържаните с дамски бикини на главата, го има и ужасяващият образ на Линди Ингланд, която влачи затворник по земята с кучешка каишка около врата. Днес изглежда разумно да се заключи, че бикините на главата, каишката и този дехуманизиращ сценарий са все заети от тяхната по-ранна употреба от ЦРУ от специалните екипи за разпити на ген. Милър в Гитмо и са станали общоприета тактика за разпити, практикувана във всички военни зони. Без обаче да е разрешено фотографирането!

[1] T. Whitmore, „Ex-Soldier Charged with Rape of Iraqi Woman, Killing of Family“ June 3, 2006, available at http://news.findlaw.eom/ap/0/51/07-04-2006/d493003212d3/a9c.html; Julie Rawe and Aparisim Ghosh, „A Soldier’s Shame“, Time,July 17, 2006, с. 38–39. ↑

[2] Roger Brokaw and Anthony Lagouranis, on „A Question of Torture“, PBS Frontline, October достъпно на адрес: www.pbs.org/wgbh/pages/frontline/torture/interviews.html., 18, 2005. ↑

[3] „Да свалим ръкавиците“ по принцип се възприема като да се бием с опонента с голи ръце, отстранявайки защитата на по-меките боксови ръкавици, които обикновено се носят по време на такива боксови мачове. На всекидневен език това означава да се бориш усилено и безмилостно, без ограниченията на обичайните правила, ръководещи такава битка между противниците. ↑

[4] T. R. Reid, „Military Court Hears Abu Ghraib Testimony: Witness in Graner Case Says Higher-ups Condoned Abuse“, The Washington Post, January; „който е понижен на редник, след като пледира «виновен» за злоупотребите в Абу Граиб, твърди, че се е консултирал с шест старши офицери — от капитани до подполковници — за действията на надзирателите, но никога не са му казвали да спре. Фредерик освен това заяви, че официално лице от ЦРУ, което той идентифицира като «агент Ромеро» му е казало да «омекоти» един заподозрян бунтовник за разпита. Агентът му казал, че не се интересува какво правят войниците, «Само не го убивай» — свидетелства Фредерик.“ Достъпно на адрес: www.washingtonpost.com/wp-dyn/articles/A62597-2005Jan 10.html. ↑

[5] A. Zagorin, and M. Duffy, „Time Exclusive: Inside the Wire at Gitmo“, Time, достъпно на адрес: www.time.com/time/magazine/article/0,9171,1071284.00.html. ↑

Елитните войници го правят: 82-ра въздушнодесантна дивизия чупи кости, гори снимки

Може би най-впечатляващият свидетел за моята аргументация срещу цялата командна структура е капитан Йън Фишбек — награждаван с отличия випускник на Уест Пойнт и капитан на елитна въздушнодесантна единица, служеща в Ирак. Неотдавнашното му писмо до сенатор Джон Маккейн с оплакване от необуздани злоупотреби, извършвани срещу затворниците, започва:

Аз съм завършил Уест Пойнт и в момента служа като капитан в пехотата. Имам две бойни мисии с 82-ра въздушнодесантна дивизия: една в Афганистан и една в Ирак. Докато служех в Глобалната война срещу тероризма, действията и изявленията на моето ръководство ме накараха да вярвам, че политиката на САЩ не изисква приложение на Женевските конвенции в Афганистан или Ирак.

В няколко интервюта с Хюман Райтс Уоч капитан Фишбек разкрива в специални детайли разстройващите последици от това объркване по отношение на правните граници, наложени върху разпитващите. Неговият разказ е допълнен от двама сержанти в неговата бойна единица в Предна оперативна база (FOB) на Кемп Мъркюри близо до Фалуджа[1]. (Макар че беше споменато в предишната глава, тук ще осигуря по-пълен вариант на и контекст за разкритията на капитан Фишбек.)

В писмото си до сенатор Маккейн Фишбек свидетелства за обичайните удари по лицето и тялото на затворниците преди разпитите, изливането на изгарящи химикали върху лицата им, редовното оковаване в пози, които водят до физически срив, и принудителните упражнения, които ги карат да губят съзнание. Те дори трупат затворниците в пирамиди в стила на Абу Граиб. Такова малтретиране се появява преди, по време на и след скандала, избухнал във връзка със злоупотребите в Абу Граиб.

Когато бяхме в Предна оперативна база „Мъркюри“ имахме затворници, които бяха натрупани на пирамиди — не голи, но бяха на пирамида. Имахме затворници, които бяха принудени да правят изключително стресиращи упражнения в продължение на поне два последователни часа… Имаше един случай, когато върху затворник се изля студена вода и след това той беше оставен навън за през нощта. [Отново, както съобщава Лагуранис, това е тактиката на излагане на крайни климатични условия.] Имаше случай, в който войник взе бейзболна бухалка и силно удари задържан по крака. Всичко това са неща, които научавам от моите NCO [подофицери].

Фишбек свидетелства, че командирите са управлявали и са опрощавали злоупотребите: „Казваха ми: «Тези хора бяха спусъци на IED [импровизирано експлозивно устройство] миналата седмица». Затова ще ги шибаме. Шибайте ги силно… Трябва обаче да разберете: това беше нормата“. (Спомнете си по-ранното обсъждане на оформящите се норми в определени ситуации, в които някои нови практики бързо стават стандартът, на който хората трябва да се подчиняват и да се съобразяват.)

Изумително: Фишбек съобщава, че неговите войници също дигитално документират своите злоупотреби със затворниците.

[Във FOB „Мъркюри“] казаха, че имали снимки, които са сходни на станалото в Абу Граиб, и защото са толкова сходни на станалото в Абу Граиб, войниците са ги унищожили. Изгорили ги. Те [войниците в Абу Граиб] си навличали неприятности за същите неща, които ни бяха казали да правим, така че унищожихме снимките.

И накрая: капитан Фишбек започнал 17-месечна кампания на оповестяване на притесненията и оплакванията си на висшестоящите — със същото отсъствие на реакция, което разпитващият Антъни Лагуранис и сержант Айвън Фредерик получават. Излиза публично с писмото си до сенатор Маккейн, което способства за укрепването на противопоставянето на Маккейн срещу отмяната на Женевските конвенции от администрацията на Буш.

[1] Цитирано в Jane Mayer, „The Memo“, The New Yorker, February с. 35., 27, 2006. ↑

„Пиленцата на мъченията“ танцуват в скутовете на затворниците в изповедалнята на Гитмо

Следващият ни свидетел разкрива ново петно на поквара, което армията (вероятно заедно с ЦРУ) е развила в своя затвор Гитмо. „Сексът е използван като оръжие за забиване на клин между задържания и неговата ислямска вяра“ — съобщава Ерик Саар, военен преводач, работещ в този затворнически лагер. Този млад войник отишъл в Гуантанамо Бей, пълен с патриотичен плам, вярвайки, че би могъл да помогне във войната срещу тероризма. Той обаче скоро осъзнал, че изобщо не помага, че това, което става там, е „грешка“. В интервю по радиото в предаването на Ейми Гудман Democracy Now („Демокрация сега“) на 4 април 2005 г., Саар предложи ярки детайли за сексуалните тактики, използвани срещу затворниците — тактики, които той наблюдава лично. Той разширява това интервю в експозе с дължината на книга — Inside the Wire: A Military Intelligence Soldiers Eyewitness Account of Life at Guantanamo („В лагера: свидетелският разказ на войник от военното разузнаване за живота в Гуантанамо“)[1].

През шестте месеца, в които служи там, Саар, който владее арабски език, трябвало да превежда на затворника това, което официалният разпитващ питал и след това да превежда на английски отговорите на затворника на разпитващия. Бил в „роля тип Сирано“ изискваща той да използва прецизно думите, за да предаде точния смисъл на намеренията както на разпитващия, така и на затворника един на друг. Новият включвал използването на изкусителна жена разпитващ. Саар казва: „Жената разпитващ сексуално примамваше разпитваните затворници, за да ги направи нечисти… Тя триеше гърдите си в гърба му, говореше за телесните си части […] затворникът беше шокиран и бесен“.

Саар напуска поста си, защото се убеждава, че такава стратегия на разпитване „беше напълно неефективна и не съответстваше на ценностите на нашата демокрация“[2]. Водещата рубрика в „Ню Йорк Таймс“ Морийн Дауд измисля прякора „пиленца на мъчението“ за жените разпитващи в Гитмо, които използват сексуални примамки със затворниците, за да събират информация и признания[3]. Нека влезем в лагера за по-големи детайли на начина, по който изглеждали тези разпити.

Саар съобщава една особено драматична среща, която може да се класифицира във военната рубрика „Нахлуване в пространството от жена“ Жертвата е 21-годишен саудитец с „висока стойност“, който прекарвал голяма част от времето си в молитви в килията. Преди да започне процедурата, на жената разпитващ „Брук“ и Саар били скрити имената им върху униформите, за да се запази анонимността. Тогава Брук казала: „Задържаният, с когото ще говорим, е лайно и може да се наложи да забързаме малко нещата“, защото — както дала ясно да се разбере: „Започват да ми изливат помия на главата отгоре, тъй като той не говори. Трябва да опитаме нещо ново довечера“. Смятало се, че този саудитски задържан вземал уроци по пилотиране заедно с похитителите от 11 септември, така че е много ценен. Саар отбелязва: „когато военните разпитващи разпитваха задържан, който не сътрудничи, много бързо искаха да «увеличат жегата»: да крещят, да се конфронтират, да играят на лошото ченге, не ги интересуваше изграждането на контакт“.

Разпитващата Брук продължила: „Просто трябва да го накарам да почувства, че е абсолютно задължително да сътрудничи с мен и че няма друга възможност. Мисля, че трябва да го накараме да се чувства толкова шибано мръсен, че да не може да се върне в килията си и да прекара нощта в молитви. Трябва да поставим бариера между него и неговия Бог“.[4] Когато затворникът не отговаря на нейните въпроси, разпитващата решила да „увеличи жегата“.

„За моя изненада — възкликва Саар — тя започна бавно да разкопчава ризата си, дразнейки го, почти като стриптийзьорка, разкривайки кафява армейска тениска, опъната върху гърдите й. […] Отиде бавно зад него и започна да трие гърдите си срещу гърба му“. Тя се подигравала на затворника: „Харесват ли ти тези големи американски гърди, Фарик? Виждам, че започваш да се надървяш. Как според теб гледа на това Аллах?“ След това бавно се преместила, за да седна точно пред него и да постави ръцете си на гърдите, дразнейки затворника с: „Не ти ли харесват тези големи гърди?“ Когато затворникът отместил поглед от нея към Саар, тя предизвикала мъжествеността му: „Ти гей ли си? Защо непрекъснато го гледаш? […] Той мисли, че имам страхотни гърди. Ти не мислиш ли така?“ (Саар кима утвърдително.)

Затворникът се съпротивлява, плюейки срещу нея. Разпитващата невъзмутимо продължава със следващата стъпка. Докато разкопчава панталоните си, пита затворника:

„Фарик, знаеш ли, че в момента съм в менструация? […] Какво ще кажеш да те докосна сега?“ [След като изважда ръката си от бикините, изглежда, че тя е покрита с кръвта й. Пита го още веднъж кой му е казал да се научи да пилотира, кой го е изпратил в летателното училище.] „Шибай се“ — изсъсква, размазвайки това, което той вярва, че е менструална кръв върху лицето му. […] „Какво според теб ще си помислят братята ти за теб тази сутрин, когато видят менструалната кръв на една американка върху лицето ти?“ Брук казва, стоейки права: „Между другото, спряхме водата в килията ти тази вечер, така че кръвта ще си е на мястото и утре“ — тя тръсна глава, докато излизахме от кабинката… Беше направила това, което смяташе, че е най-доброто, за да получи информацията, искана от нейните шефове… Какво, по дяволите, направих току-що? Какво, по дяволите, правехме на това място?

Да, наистина, много добър въпрос. Същевременно така и не се получава ясен отговор за Саар или за някой друг.

[1] Детайли от интервютата с капитан Фишбек и двамата сержанти са публикувани в доклада на Хюман Райтс Уоч „Leadership Failure: Firsthand Accounts of Torture of Iraqi Detainees by the Army’s 82nd Airborne Division“, September 2015, достъпен на адрес: hrw.org/reports/2005/us0905/l.htm. Пълният текст на писмото на Фишбек до сенатор Маккейн е публикуван в The Washington Post на 18 септември 2005 г. и е достъпен на адрес: www.washingtonpost.com/wpdyn/content/article/2005/09/27/AR2005092701527.html. ↑

[2] Erik Saar and Viveca Novak, Inside the Wire: A Military Intelligence Soldiers Eyewitness Account of Life at Guantanamo (New York: Penguin Press, 2005). ↑

[3] Ерик Саар, радио интервю с Ейми Гудман, „Democracy Now“, Pacifica Radio, May, достъпно на адрес: www.democracynow.org/article.pl?sid=05/05/04/1342253/., 4,2005. ↑

[4] Maureen Dowd, „Torture Chicks Gone Wild“, The New York Times, January 2005., 30. ↑

Други разкрития за престъпления и простъпки в Гитмо

Ерик Саар разкрива редица други практики, които са измамни, неетични и незаконни. Той и другите от екипите за разпити са действали по строги заповеди никога да не говорят с наблюдателите от Международния Червен кръст.

„Фалшив мизансцен“ е устройван, когато важни персони е било планирано да ходят на посещение и да наблюдават „типичен“ разпит. Устройвана е мнима среда, която да създаде впечатление, че сцената изглежда нормална и обикновена. Това напомня на образцовия еврейски лагер, създаден от нацистите в техния концлагер в Терезиенщад, Чехословакия, където те заблуждават наблюдателите от Международния Червен кръст и други да повярват, че затворниците са щастливи със своето преместване. Ерик Саар разказва, че всичко е било „санирано“ в инсценировка, в която „всичко е на шест“:

Едно от нещата, които научих, когато се присъединих към разузнавателния екип, беше, че когато ще има ВИП посещение, т.е. може да е генерал или ръководител от правителствените служби, някоя от разузнавателните агенции може би или дори делегация от Конгреса, имаше съгласувани усилия да се обясни на разпитващите, че трябва да намерят задържан, който преди е сътрудничил, и да го вкарат в кабината за разпити по времето, когато ВИП-овете са на посещение и ще седят в стаята за наблюдение. По същество трябваше да намерят някого, който е сътрудничил, с когото могат да седнат на масата и да водят нормален диалог, някой, който в миналото е осигурил адекватна информация, а след това трябваше да повторят този разпит за ВИП гостите.

А по същество като професионалист в разузнаването това беше обидно. Не мисля, че бях сам в мисленето по този начин, ако бъда честен с вас, защото в разузнавателната общност цялото ти съществуване е, за да осигуряваш на политиците правилната информация, за да вземат правилните решения. Това всъщност е причината за съществуването на разузнавателната общност: просто за да осигурява правилната информация. А тази концепция за създаване на този измислен свят, така че Гитмо да изглежда като едно на посетителите, когато реалността беше нещо напълно различно, напълно подкопа всичко, което ние като професионалисти се опитвахме да правим в разузнаването.

„Аутсорсване“ на мъченията

Допълнителни доказателства за разпространението на тайните изтезания като средство за изтръгване на разузнавателна информация от съпротивляващите се заподозрени се разкриват в тайни програми на ЦРУ, които прехвърлят бързо затворници в други страни, съгласили се да вършат мръсната работа вместо САЩ. В политика, известна като „предаване“ или „извънредно предаване“, дузини, може би стотици „терористи с висока стойност“ (HVT) са прехвърляни в редица чужди страни, често с бизнес самолети, наети от ЦРУ[1]. Президентът Буш очевидно е оторизирал ЦРУ да организира „изчезването“ или „предаването“ на задържани на държави, в които използването на изтезания е добре известно (и документирано от Амнести Интърнешънъл)[2]. Такива затворници са държани в дългосрочна изолация в тайни затвори на „тайни места“. При „обратното предаване“ чуждите власти арестували „заподозрени“ в небойна среда, която не е бойно поле, и са прехвърляни под стража обикновено в затвора в Гуантанамо Бей, без елементарната правна защита, която им се полага по силата на международното право.

Президентът на Центъра за конституционни права Майкъл Ратнър казва за тази програма:

Наричам го аутсорсване на изтезанията. Истинското значение за това е, че в т.нар. война срещу тероризма ЦРУ прибира хора, които му трябват, навсякъде по света и ако не желае да се ангажира самото то в изтезания или в разпити — какъвто термин искате да използвате — ги изпраща в друга страна, с която нашите разузнавателни агенции имат близки взаимоотношения. Може да е Египет, може да е Йордания[3].

Един старши ръководител от ЦРУ, отговарящ за тази програма за „предаване“ е Майкъл Шойър. Той съобщава делово:

Пращахме хора в страните, откъдето произхождат в Близкия изток, ако те имаха правен процес, добър за тях, и ако бяха готови да ги приемат. Такъв човек се третираше според законите на съответната страна, а не по законите на САЩ, а по законите на — изберете си — Мароко, Египет, Йордания[4].

Очевидно тактиките за разпит, използвани в тези страни, включват и техники за изтезания, за които ЦРУ не иска да знае, стига от тях да произлезе някаква полезна „разузнавателна информация“. В нашата високотехнологична епоха обаче е трудно да се опази тайна такава програма за дълго време. Някои от съюзниците на Америка са повели проучване на поне 30 полета, подозирани, че са наети от ЦРУ в програмата за аутсорсване на изтезанията. Разследването е разкрило, че ключови заподозрени са транспортирани и в бивши социалистически страни в Източна Европа[5].

По моя преценка тези програми за аутсорсване на изтезанията сочат, че агенти на ЦРУ и военното разузнаване не желаят да изтезават затворниците, но вярват, че агентите в тези страни знаят как да го направят по-добре. Те са усъвършенствали практикуването на изтезанията от по-отдавна, отколкото американците. Тук очертах само малка част от много по-обширните злоупотреби, извършени с всякакви задържани в американски военни затвори, за да оборя твърдението на администрацията, че такова малтретиране и изтезания не са били „системни“.

Аутопсиите и смъртните актове на задържаните в затвори в Ирак и Афганистан разкриват, че почти половината от 44 смъртни случая са станали по време на или след разпити от „Тюлените“ военното разузнаване или ЦРУ Тези убийства са резултат от разпити с изтезания, които включват поставяне на качулки на главата, задавяне, душене, бой с тъпи предмети, давене, лишаване от сън и крайни манипулации на температурата. Изпълнителният директор на Американския съюз за граждански права Антъни Ромеро дава ясно да се разбере: „Няма съмнение, че разпитите са довели до смъртни случаи. Висши официални лица, които са знаели за изтезанията, са си правели оглушки и тези, които са създали и одобрили тези политики, трябва да бъдат държани отговорни“.[6]

[1] Тези цитати от Саар и разпитващия „Брук“ са от Inside the Wire, с. 220–228. ↑

[2] Вж. интересна история в A. C. Ibompson and Trevor Paglen, „The CIA’s Torture Taxi“, San Francisco Bay Guardian, December. Това разследване разкрива „Боинг“ собственост на частна компания, който има безпрецедентно разрешение да каца във всяка армейска база по света; използването му е проследено до похищаването на немски гражданин от ливански произход — Халед ел-Масри. Твърди се, че това е един от 26-те самолета във флотата на ЦРУ, използвани за такива прехвърляния според експерта на ACLU по човешките права Стивън Уот, 2005. ↑

[3] Вж. Human Rights Watch, „The Road to Abu Ghraib“, June 2004, available at www.hrw.org/reports/2004/usa0604/. See also John Barry, Michael Hirsh, and Michaellsikoff, „The Roots of Torture“, Newsweek, May 24, 2004, достъпно от: http://msnbc.msn.com/id/4989422/site/newsweek/: „Според запознати източници директивата на президента оторизира ЦРУ да създаде поредица от тайни центрове за задържане извън САЩ и да разпитва задържаните в тях с безпрецедентна суровост.“ ↑

[4] Frontline, „The Torture Question“, transcript, с. 5. ↑

[5] пак там. ↑

[6] Jan Silva, „Europe Prison Inquiry Seeks Data on 31 Flights: Romania, Poland Focus of Investigation into Alleged CIA Jails“, Associated Press, Nov. 2005. ↑

Да стигнеш до върха: търсене на отговорност от Дик Чейни и Джордж У. Буш

Както става все по-очевидно в месеците, след като снимките [от Абу Граиб] излизат на светло, този модел на малтретиране не е възникнал от действията на отделни войници, които са нарушили правилата. Той е резултат от решения, взети от администрацията на Буш, да се изкривяват, пренебрегват или отхвърлят правилата. Политиките на администрацията създават климата за Абу Граиб и за малтретирането срещу задържаните по целия свят в редица отношения.

Това обобщаващо изявление на Хюман Райтс Уоч в техния доклад United States: Getting Away with Torture? („САЩ: ще им се разминат ли изтезанията?“) фокусира вниманието ни върху самия връх на дългата командна верига — по целия път до върха до вицепрезидента Дик Чейни и президента Джордж У. Буш.

Войната срещу тероризма оформя изместването в парадигмата на изтезанията

В съответствие с предишните президентски провали — в тяхната „Война срещу съществителните“ (срещу Бедността и Дрогата) администрацията на Буш обяви „Война срещу тероризма“ след атаките от 11 септември 2001 г. Централната предпоставка на тази нова война беше, че тероризмът е основната заплаха срещу „националната сигурност“ и срещу „родината“ и че трябва да му се противопоставим с всички необходими средства. Тази идеологическа основа се използва на практика от всички страни като инструмент за спечелване на обществена и военна подкрепа за агресията, както и за репресии. Беше използвана свободно от десните диктатури в Бразилия, Гърция и в много други страни през 60-те и 70-те години на XX век за оправдаване на изтезанията и екзекуциите от взводове на смъртта на техни граждани, които са били определени като „врагове на държавата“[1]. Десните християндемократи в Италия използваха „стратегията на напрежението“ в края на 70-те години на XX век, за да преувеличат страха от тероризма от Червените бригади (радикални комунисти) като средство за политически контрол. Разбира се, класическият пример е този на Хитлер, който определя евреите като причината за икономическия крах на Германия през 30-те години на XX век. Те са вътрешната заплаха, която оправдава външна програма за спечелване на хора и изисква унищожението им както в Германия, така и във всички страни, които нацистите окупират.

Страхът е предпочитаното психологическо оръжие на Държавата, за да уплаши гражданите, така че да жертват основните си свободи и правова защита в замяна на сигурността, обещана от тяхното всемогъщо правителство. Страхът беше важният фактор, който спечели подкрепата на мнозинството от американската общественост и Конгреса първо за превантивната война срещу Ирак, а по-късно за безсмисленото поддържане на различни политики на администрацията на Буш. Първо, страхът се разпространяваше по Оруелов начин чрез прогнозиране на ядрено нападение срещу САЩ и техните съюзници от арсенала от „оръжия за масово унищожение“ на Саддам Хюсеин. Например в навечерието на гласуването в Конгреса на резолюцията за Иракската война президентът Буш каза на нацията и на Конгреса, че Ирак е „зла държава“, която заплашва сигурността на Америка. „Познавайки реалностите — отбеляза Буш, — американците не трябва да пренебрегват заплахата, която надвисва над нас. Изправени пред ясни доказателства за опасност, ние не можем да чакаме за окончателното доказателство — пушещото дуло, — което може да дойде под формата на облак с формата на гъба“.[2] Този облак с формата на гъба се разпростря над Америка не от Саддам, а от екипа на Буш.

През следващите няколко години всички ключови членове на администрацията на Буш повтаряха такива страшни предупреждения в реч след реч. Беше подготвен доклад от Отдела за специални разследвания на Комисията за реформа на управлението за члена на Камарата на представителите Хенри А. Уаксман за публичните изявления на администрацията на Буш за Ирак. Той се използва като база данни за всички изявления на Буш, Чейни, Ръмсфелд, държавния секретар Колин Пауъл и съветника по националната сигурност Кондолиза Райе. Според доклада тези пет официални лица имат 237 конкретни „фалшиви и подвеждащи“ изявления за иракската заплаха в 125 публични прояви — средно по 50 за всеки от тях. През септември 2002 г. — първата годишнина от атаките от 11 септември — е документирано, че администрацията на Буш направила близо 50 подвеждащи и измамни изявления пред обществеността[3].

В своя разследващ анализ печелилият наградата „Пулицър“ автор Рон Съскинд проследява голяма част от рамката на войната на администрацията на Буш до изявление на Чейни точно след 11 септември. Чейни я дефинира: „Ако има 1% вероятност пакистански учени да са помогнали на Ал-Кайда да построи или да разработи ядрено оръжие, трябва да се отнасяме към това като нещо сигурно от гледна точка на нашата реакция. Не става дума за нашия анализ… става дума за нашата реакция“. Съскинд пише в книгата си The One Percent Doctrine („Доктрината на единия процент“): „Е, то вече е изговорено: стандарт на действие, който ще поставя в определена рамка събитията и реакциите на администрацията и в следващите години“. Той отбелязва, че за съжаление огромното федерално правителство не действа ефективно или ефикасно под новите форми на стрес, например тази война срещу тероризма, и при когнитивния дисонанс от неочаквания бунт на поробените народи.

Различен метод за разпалване на страх може да се види в политизирането на системата за предупреждаване за терористични актове (цветните кодове) от Министерството на вътрешната сигурност на администрацията на Буш. Вярвам, че първоначално намеренията за нея са били да служи — както служат всички предупреждения за катастрофи — за мобилизиране на гражданите да се подготвят за заплаха. В течение на времето обаче единадесетте мъгляви предупреждения така и не донесоха някакъв реалистичен съвет за гражданско действие. Когато са предупреждавани за ураган, на хората се казва да се евакуират; ако сме предупреждавани за торнадо, знаем, че трябва да се оттеглим в убежище в мазето, но когато има предупреждение за терористична атака, за която ще се направи опит по някое време, някъде, ни се казва просто да бъдем „по-внимателни“ и разбира се, да продължим да си гледаме работата, както обикновено. Никога не е имало някакво публично обяснение или инструктаж, когато всяка от тези множество заплахи не успя да се материализира, въпреки техните уж „достоверни източници“. Мобилизирането на националните сили при всяко повишение на степента на заплаха струва поне милиард долара на месец и създава ненужна тревожност и стрес сред населението. Накрая излъчването на цветово кодираните нива на заплаха беше не толкова валидна система на предупреждение, колкото скъп начин на правителството да гарантира и да поддържа страха на нацията от терористи — в отсъствието на каквито и да било терористични заплахи.

Френският екзистенциалист Албер Камю посочва, че страхът е метод; терорът създава страх, а страхът спира хората да мислят рационално. Той ги кара да мислят в абстракции за врага, терористите, бунтовниците, които ни заплашват и които следователно трябва да бъдат унищожени. След като започнем да мислим за хората като клас от лица, като абстракции, те се разтопяват в „лицата на врага“ и примитивните импулси да бъдат убивани и изтезавани излизат на повърхността дори сред обикновените мирни хора[4].

Официално заявих критиката си с тези „фантомни сигнали за тревога“ като дисфункционални и опасни, но има доказателства, че вдигането на рейтинга на Буш тясно корелира с пускането на тези аларми[5]. Въпросът тук е, че като събуждаше и поддържаше страхът от врага пред портите ни, администрацията на Буш успя да позиционира президента като Всемогъщ главнокомандващ на държава във война.

Като се нарече „главнокомандващ“ и съществено разшири властта, дадена му от Конгреса, президентът Буш и неговите съветници започнаха да вярват, че са над националното и международното право и че следователно всяка тяхна политика е законна просто като се наложи в наново преработена официална правна интерпретация. Семената за цветята на злото, които са разцъфтели в тъмницата на Абу Граиб, бяха посети от администрацията на Буш в нейното триъгълно формулиране на заплахите за националната сигурност, страха и уязвимостта на гражданите, и разпитите/ изтезанията, за да се спечели войната срещу тероризма.

[1] „21 Inmates Held Are Killed, ACLU Says“, Associated Press, October 24, 2005; full report by ACLU, „Operative Killed Detainees During Interrogations in Afghanistan and Iraq“, October 24, 2005, достъпен на адрес: www.aclu.org/news/NewsPrint.cfm?ID= 19298&с=36. ↑

[2] Вж. M. Huggins, M. Haritos-Fatouros, and P. G. Zimbardo, Violence Workers: Police Torturers and Murderers Reconstruct Brazilian Atrocities (Berkeley: University of California Press, 2002). ↑

[3] White House, President Bush Outlines Iraqi Threat: Remarks by the President on Iraq (October, 2002), достъпно на адрес: www.whitehouse.gov/news/releases/2002/10/20021007=8.html, 7 ↑

[4] „Iraq on the Record: The Bush Administrations Public Statements on Iraq“, prepared by the House of Representatives Committee on Government Reform — Minority Staffs Special Investigations Division, March достъпно на адрес: www.reform.house.gov/min/, 16, 2004. ↑

[5] Ron Suskind, „The One Percent Doctrine: Deep Inside Americas Pursuit of Its Enemies Since 9/11“ (New York: Simon & Schuster, 2006), с. 10. ↑

Вицепрезидентът Дик Чейни като „вицепрезидента на изтезанията“

Редакционна статия на „Уошингтън Поуст“ нарече Дик Чейни „вицепрезидента на изтезанията“ заради усилията му да разгроми и най-накрая да модифицира поправката на Маккейн на закона за оторизиране на бюджета на Министерство на отбраната[1]. Тази поправка изискваше човешко отношение към затворниците в американски военни затвори. Чейни лобираше усилено да получи изключение от закона, което да се даде на ЦРУ за да му се помогне да използва всякакви необходими средства за извличане на информация от неговите заподозрени. Чейни твърдеше, че такъв закон ще върже ръцете на агентите на ЦРУ и ще ги изложи на потенциално съдебно преследване заради усилията им в глобалната война срещу тероризма. (Вече видяхме колко крайно брутални и смъртоносни могат да са техните усилия.)

Малко вероятно е приемането на това законодателство да затъмни страстната подкрепа на Чейни за това ЦРУ да използва всички средства, с които разполага, за да получава признания и разузнавателна информация от задържани на тайни места заподозрени терористи. Това трябва да е така, когато разгледаме непоколебимото придържане на Чейни към убежденията, които той изрази малко след атаките на 11 септември. В излъчвано по телевизията NBC интервю в предаването Meet the Press („Среща с пресата“) Чейни направи забележителното изявление:

Трябва обаче да работим и един вид от тъмната страна, ако желаете. Трябва да прекарваме време в сенките на разузнавателния свят. Голяма част от това, което трябва да се направи тук, ще трябва да се направи тихо, без обсъждания, използвайки източници и методи, които са на разположение на нашите разузнавателни агенции, ако искаме да имаме успех. Това е светът, в който действат тези хора, и за нас ще е жизненоважно да използваме всякакви средства, които са на наше разположение, за да постигнем целта си[2].

В интервю по Националното обществено радио (NPR) бившият началник на кабинета на държавния секретар Колин Пауъл полковник Лоурънс Уилкърсън обвини екипа от неоконсерватори на Чейни-Буш в издаване на директиви, които са довели до злоупотребите със затворниците от американски войници в Ирак и Афганистан. Уилкърсън очерта пътя, по който такива директиви са поемали:

За мен беше ясно, че има видима одитна пътека от кабинета на вицепрезидента [Чейни] през държавния секретар по отбраната [Ръмсфелд] надолу към командирите на място с внимателно подбрани думи, които на войник в зоната на бойните действия означават две неща: не получаваме достатъчно добра разузнавателна информация и ти трябва да получиш тези доказателства… и, о, между другото, ето някои начини, по които ти вероятно ще може да я получиш.

Уилкирсън освен това говори за Дейвид Адингтън, съветник на Чейни, като „яростен защитник на позволяването на президента в неговия капацитет като главнокомандващ да се отклонява от Женевските конвенции“[3]. Това ни води директно нагоре до върха на властовата кула.

[1] Adam Gopnik, „Read It and Weep“, The New Yorker, August с. 21–22., 28, 2006. ↑

[2] Philip Zimbardo with Bruce Kluger. „Phantom Menace: Is Washington Terrorizing Us More than Al Qaeda?“, Psychology Today, 2003, с. 34–36. Роуз Макдърмът и Филип Зимбардо разработват тази тема в главата: „The Politics of Fear: The Psychology of Terror Alerts“, 2003. ↑

[3] The Washington Post, October с. A18., 26, 2005 ↑

Президентът Джордж У. Буш като „главнокомандващия на войната“

Командир на безкрайната война срещу глобалния тероризъм, президентът Джордж У Буш разчиташе на екип от юридически съветници, за да установи легитимна основа за превантивната война срещу Ирак, да предефинира изтезанията, да създаде нови правила на ангажиране, да ограничи гражданските свободи чрез т.нар. Патриотичен закон и да оторизира незаконното подслушване, записване и шпиониране на телефонните разговори на американски граждани. Както обикновено, всичко това се прави в името на защитата на свещената национална сигурност на родината в глобалната война срещу — вие знаете какво.

Докладите за изтезания

На 1 август 2002 г. доклад на Министерство на правосъдието, наречен в пресата „Доклад за изтезанията“, дефинира тясно „изтезание“ от гледна точка не на това, какво то представлява, а на най-крайните му последици. Според него физическата болка трябва да е „еквивалентна по интензивност на болката, придружаваща сериозното соматично нараняване, например органна недостатъчност, нарушение на телесна функция или дори смърт“. В съответствие с този доклад, за да бъде съдебно преследван някой, обвинен в престъпления с изтезание, е необходимо обвиняемият да е имал „конкретно намерение“ да предизвика „тежка соматична или психична болка или страдание“. „Психичното изтезание“ е тясно дефинирано, за да включва само действия, които биха довели до „значителна психична вреда със значителна продължителност, например траеща месеци и години“.

Докладът продължава, като утвърждава, че по-ранното ратифициране на закона от 1994 г. срещу изтезанията може да се смята за неконституционно, защото ще попречи на властта на президента като главнокомандващ. Други насоки от юристите на Министерство на правосъдието дават на президента властта да интерпретира наново Женевските конвенции, за да устройват целите на администрацията във войната срещу тероризма. Воюващи лица, заловени в Афганистан, талибани, заподозрени от Ал-Кайда, бунтовници и всички други, арестувани и хвърлени в затвор, няма да се смятат за военнопленници и следователно не получават никаква част от правната защита, на която има право военнопленникът. Като „вражески цивилни“ те могат да се задържат за неопределено време във всеки затвор по света без адвокат или без да им се повдигнат конкретни обвинения. Освен това президентът очевидно е одобрил програмата на ЦРУ за „изчезването“ на терористи с висока стойност.

Доказателствата са косвени, но убедителни. Например в книгата си State of War: The Secret History of the C. LA. and the Bush Administration („Състояние на война: тайната история на ЦРУ и администрацията на Буш“) Джеймс Ризън заключава, че има „тайно споразумение между много висши официални лица от администрацията да защитят Буш и да му осигурят възможност да отрича“ по отношение на участието на ЦРУ в новите екстремни тактики за разпит[1].

По-малко милостиво описание на взаимоотношението между президента Буш и неговия екип от юридически съветници идва от учения в областта на правото Антъни Луис, след като той внимателно и цялостно преглежда всички достъпни доклади:

Докладите оставят впечатление на съвет на адвокат на мафията към мафиотския дон за начина, по който да се заобиколи законът и той да остане извън затвора. Избягването на съдебно преследване е буквално темата на тези доклади… Друга тема в докладите — и дори още по-притеснителна — е, че президентът може да нареди изтезание на затворниците, макар че то е забранено от федералния закон и от международната Конвенция срещу изтезанията, към която САЩ са се присъединили[2].

Читателите са поканени да прочетат всички релевантни материали, които очертах тук (разследващите доклади, доклада на Международния комитет на Червения кръст и останалите), заедно с всичките 28 „доклади за изтезанията“ на юридическите съветници на президента Буш, Ръмсфелд[3] Пауъл, Буш и други, които са подготвили пътя за легитимирането на изтезанията в Афганистан, Гуантанамо и Ирак. В забележителен том от 1249 страници — The Torture Papers: The Road to Abu Ghraib („Документите за изтезанията: пътят към Абу Граиб“), редактиран от Карен Грийнбърг и Джошуа Дрател, е очертана цялата документация за докладите, разобличаваща извращаването на юридическите умения от правителствените юристи. Той ни осигурява прозрение за начина, по който с такива „умения, направили толкова много за защитата на американците в тази най-силно разчитаща на закона държава от всички страни“, може да се злоупотребява в причиняването на зло[4].

Професорът по право Джордан Пост (бивш капитан в корпуса на главния военен прокурор на американската армия) пише за юридическите съветници на Джордж У Буш, които подготвят тези оправдания за изтезанията на задържаните: „От времето на нацизма не сме имали толкова много юристи, които толкова недвусмислено да участват в международни престъпления, засягащи третирането и разпитите на лица, задържани по време на война“.

Този списък от съветници се оглавява от главния прокурор Алберто Гонзалес, който спомага за разработването на правния доклад, интерпретиращ наново „изтезанието“ така, както беше отбелязано по-горе. Едва когато снимките от Абу Граиб бяха оповестени, Гонзалес и президентът Буш отрекоха този доклад, предлагащ най-крайната концепция за изтезанието. Посветеността на Гонзалес на разширяването на президентските правомощия в рамката на войната срещу тероризма е сравнявана с тази на влиятелния нацистки адвокат Карл Шмит. Идеите на Шмит за освобождаването на ръководителя на страната от правни ограничения във времена на извънредна ситуация способстват за суспендиране на конституцията на Германия и дават пълна власт на Хитлер. Биограф на Гонзалес отбелязва, че той е приятен мъж, който прави впечатление на „обикновен човек“ без садистични или психопатни тенденции[5]. В институционалната си роля обаче юридическите доклади на Гонзалес са отговорни за суспендирането на гражданските свободи и бруталните разпити на заподозрените терористи в нарушение на международното право[6].

[1] Изказванията на Чейни за „тъмната страна“ направени в Meet the Press with Tim Russert, September Мериленд, могат да се открият на адрес: www.whitehouse.gov/vicepresident/news-speeches/speeches/vp20010916.html, в Кемп Дейвид, 16, 2001. ↑

[2] Цитирано в Maureen Dowd, „System on Trial“, The New York Times, November 7, 2005. ↑

[3] James Risen, State of War: The Secret History of the C. I. A. and the Bush Administration (New York: Free Press, 2006). ↑

[4] Anthony Lewis, „Making Torture Legal“, The Washington Post, June съветваща Ръмсфелд за тактиките за разпит, също е онлайн на адрес: www.washingtonpost.com/wp-srv/nation/documentsdojinterrogationmemo20020801. Докладната записка на Министерство на отбраната от 6 март 2003 г., достъпно на адрес: www.news.findlaw.com/wp/docs/toture/30603wgrpt/. ↑

[5] K. J. Greenberg, and J. L. Dratel, eds., The Torture Papers: The Road to Abu Ghraib (New York: Cambridge University Press, 2005). Известна част от този материал е на разположение на www.ThinkingPiece.com/pages/books.html. ↑

[6] Цитатът от Антъни Луис е от Въведението към The Torture Papers, с. xiii. Трябва да се спомене, че малка котерия от адвокати на Министерство на правосъдието, всичките назначени от администрацията на Буш, въстанаха срещу правната обосновка, предложена, за да даде на президента практически неограничена власт за шпиониране на гражданите и изтезания на заподозрени врагове. Репортерите на Newsweek разкриха този „дворцов бунт“ (February 2006) като „мълчаливо драматичен профил на смелост“. Някои от тях платиха висока цена за защитата на принципа на държавата на правото, а не на определени хора: бяха остракирани, отказаха им повишение и бяха насърчени да напуснат работните си места. ↑

Работната група за криминални разследвания на Министерство на отбраната се противопоставя на разпитите в Гитмо

Според скорошен репортаж на MSNBC ръководителите на Работната група за криминални разследвания на Министерство на отбраната казват, че многократно са предупреждавали старши ръководители на Пентагона (започвайки от началото на 2002 г. и продължавайки години наред), че суровите техники за разпит, използвани от отделен разузнавателен екип, няма да дадат надеждна информация, може да представляват военни престъпления и ще поставят нацията в неудобно положение, когато станат публично достояние. Притесненията и съветите на тези опитни криминални следователи до голяма степен са пренебрегнати от всички онези в командната верига, които ръководят разпитите в Гитмо и Абу Граиб в полза на техните предпочитани интензивни, принудителни форми на разпити. Алберто Дж. Мора, бившият главен юрисконсулт на военноморския флот, заявява официално подкрепата си за членовете на тази работна група: „Това, което ме прави много горд с всички тези хора, е, че те казаха: «Няма да участваме в това, дори и ако ни наредят да го направим». Те са герои и няма друг начин, по който да бъдат описани. Те демонстрираха огромна лична смелост и почтеност в отстояването на американските ценности и системата, за които всички живеем“. В крайна сметка тези следователи не успяват да спрат злоупотребите, а само да ги забавят, като карат министъра на отбраната Ръмсфелд да отмени някои от най-суровите си тактики за разпит[1].

[1] B. Minutaglio, The Presidents Counselor: The Rise to Power of Alberto Gonzales (New York: HarperCollins, 2006). ↑

Фиксация върху войната срещу тероризма

Можем да видим, че фиксацията на Буш върху войната срещу тероризма го е тласнала още по-надолу по опасния път, очертан от мнението на покойния сенатор Бари Голдуотър: „Екстремизмът в защитата на свободата не е порок… умереността в преследването на справедливостта не е добродетел“. Съответно президентът Буш оторизира вътрешното следене на американските граждани от Националната агенция по сигурност (NSA) без законно издадени съдебни разпореждания. В това, което е равнозначно на голяма операция по извличане на данни, огромен обем телефонен и интернет трафик се събира от NSA и се изпраща на ФБР за анализ — всъщност той надхвърля капацитета му за ефективна преработка на такава информация[1].

Такова следене изисква „достъп през задната врата“ до големите телекомуникационни комутатори на американска земя, които насочват международните разговори, и тайното сътрудничество на най-големите телекомуникационни компании в страната според детайлен анализ на „Ню Йорк Таймс“ от януари 2006 г.[2] Експозето на „Таймс“ разкрива крайността, присъща на даването на такава власт на президента, без ограниченията на правните или Конгресните контролни механизми и баланси. Предлага се аргументация за сравняване на чувството на Буш, че е над закона, с това на президента Ричард Никсън, който „пусна кучетата на вътрешното следене през 70-те години на XX век“ и защити действията си с твърдението: „Когато президентът го прави, това означава, че не е незаконно“.[3] Буш сега казва абсолютно същото със същото чувство за безнаказаност.

Това чувство, че си над закона, се вижда и в безпрецедентната употреба от Буш на „писмени преценки“. В процеса на одобряване на закон, приет от Конгреса, президентът утвърждава своя прерогатив да не следва закона, който току-що е подписал. Президентът Буш използва тази тактика повече от всеки друг президент в американската история — повече от 750 пъти, за да не се подчинява на Конгреса, когато той е в конфликт с неговата интерпретация на конституцията. Това включва поставянето на това лично ограничение и върху поправката на Маккейн срещу изтезанията[4].

Същевременно утвърждаването на изпълнителната власт от президента Буш е било оспорено в скорошно решение на Върховния съд, което ограничава неговата власт. То отхвърля плановете на администрацията на Буш да изправи задържаните в Гуантанамо пред военни комисии (трибунали), тъй като те не са оторизирани от федералния закон и ще нарушат международното право. Според „Ню Йорк Таймс“: „Решението бележи най-значителната спънка досега пред широката експанзия на президентската власт от страна на администрацията“.[5]

Парадоксално, но в желанието си да отърве света от злото на тероризма самата администрация на Буш се превърна в ярък пример на „административно зло“. Това е организация, която причинява болка и страдание до смърт, докато с готовност използва формални, рационални и ефикасни процедури, за да прикрива същността на това, което прави — пренебрегва средствата, за да оправдае това, което членовете й смятат за по-висши цели[6].

Вярвам, че една система се състои от онези агенти и агенции, чиято власт и ценности създават или модифицират правилата и очакванията за „подходящи поведения“ в нейната сфера на влияние. В известен смисъл системата е повече от сбора на нейните части и на нейните ръководители, които също попадат под могъщото й влияние. В друг смисъл обаче хората, които играят ключови роли в създаването на система, ангажираща се в незаконно, неморално и неетично поведение, трябва да бъдат държани отговорни независимо от ситуационния натиск върху тях.

[1] R. J. Gonzalez, Review of Minutaglio’s The President’s Counselor, San Francisco Chronicle, July с. Ml and M2., 2, 2006 ↑

[2] Онлайн: „Gitmo Interrogations Spark Battle Over Tactics: The Inside Story of Criminal Investigators Who Tried to Stop the Abuse“, MSNBC.COM, October 2006. www.msnbc.com/msn.com/id/15361458., 23 ↑

[3] „FBI Fed Thousands of Spy Tips. Report: Eavesdropping by NSA Flooded FBI, Led to Dead Ends“, The New York Times, January 17, 2006. ↑

[4] Eric Lichtblau and James Risen, „Spy Agency Mined Vast Data Trove, Officials Report“. The New York Times. December 23, 2005. Also Adam Liptak and Eric Lichtblau Judge Finds. Wiretap Actions Violate the Law The New York Times, August 18, 2006. ↑

[5] Bob Herbert, „The Nixon Syndrome“, The New York Times, January 2006., 9 ↑

[6] C. Savage, „Bush Challenges Hundreds of Laws“. The Boston Globe, April 2006., 30 ↑

Членове на журито, моля за вашата присъда

Тук прочетохте показанията на много свидетели, както и ключови части от обобщаващи доклади от основните независими разследващи екипи, заедно с части от широки анализи на Хюман Райтс Уоч, Червения кръст, Американския съюз за граждански свободи, Амнести Интърнешънъл и предаването на PBS Frontline за природата на злоупотребите и изтезанията на затворници, задържани от американската армия.

Сега вярвате ли, че малтретирането на задържаните в Сектор 1А на затвора в Абу Граиб от сержант Айвън Фредерик-Чип и другите военни полицаи от нощната смяна е било отклонение, изолиран инцидент, причинен единствено от няколко „гнили ябълки“, които уж са „войници бандити“?

Освен това вярвате ли сега, че такива злоупотреби и мъчения са били или не са били част от „системна“ програма за принудителни разпити? Степента на злоупотребите и мъченията в тези разпити стига ли много по-дълбоко и надскача ли ограниченото време, място и действащи лица от нощната смяна в Сектор 1А на Абу Граиб?

Имайки предвид признатата вина на тези военни полицаи, обвинени за фотографирането на злоупотребите, вярвате ли, че е имало достатъчно ситуационни сили („гнила каца“) и системен натиск („гнили дърводелци“), действащи върху тях, които би трябвало да смекчат степента на техните присъди лишаване от свобода?

Готови ли сте и искате ли да произнесете присъда за съучастие в злоупотребите в Абу Граиб и в много други военни и тайно ръководени от ЦРУ затвори[1] на всеки от следните висши членове на военното командване: генерал-майор Джефри Милър, лейтенант Рикардо Санчес, полковник Томас Папас и подполковник Стивън Джордан[2]?

Готови ли сте и искате ли да произнесете присъда за съучастие в злоупотребите в Абу Граиб и в много други военни и тайно ръководени от ЦРУ затвори на всеки от следните висши членове на политическото командване: бившия директор на ЦРУ Джордж Тенет и държавния секретар на отбраната Доналд Ръмсфелд?

Готови ли сте и искате ли да произнесете присъда за съучастие в злоупотребите в Абу Граиб[3] и в много други военни и тайно ръководени от ЦРУ затвори на всеки от следните висши членове на политическото командване: вицепрезидента Дик Чейни и президента Джордж У. Буш?

[1] L. Greenhouse, „Justices“ Justices, 5–3, Broadly Reject Bush Plan to Try Detainees, The New York Times, June 30, 2006. Адвокат на военноморските сили, който представляваше разпределения му клиент — задържан в Гитмо, не получи повишение от администрацията на Буш, защото възприе задължението си сериозно и честно. Капитан трети ранг Чарлс Суифт не накара своя йеменски клиент да пледира „виновен“ пред военния трибунал, както е бил насърчен да направи. Вместо това той заключил, че такива комисии са неконституционни и подкрепил решението на Върховния съд да ги отхвърли в делото Хамдан срещу Ръмсфелд. Отказът той да бъде повишен поставя края на неговата 20-годишна успешна кариера във въоръжените сили. Според редакторска статия в „Ню Йорк Таймс“: „Със своята защита на г-н Хамдан и неговите свидетелски показания пред Конгреса, започвайки от юли капитан трети ранг Суифт е направил максимално възможното за отделен човек да изобличи ужасните злоупотреби в Гуантанамо Бей и незаконните военни комисии на г-н Буш.“ „The Cost of Doing Your Duty“, New York Times, October 11, 2006. ↑

[2] Подполковник Джордан, който надзирава работната група по разпитите в Абу Граиб, е обвинен в няколко закононарушения и е обявен за виновен в криминална злоупотреба от разследващите в армията — няколко години, след като тези злоупотреби излизат на бял свят. Съобщава се, че той се е справял със злоупотребите, като е издигнал стена от шперплат, така че да не вижда, докато се осъществяват (според статия в Salon.com, 29 април 2006). Джордан е обвинен в седем правонарушения по параграфи от Единния кодекс на военното правосъдие на 26 април 2006 г., но до 6 септември 2006 г. не е взето решение. Достъпно на адрес: cbsnews.com/stories/2006/04/26/iraq/mainl547777.shtml. Полковник Папас получава имунитет от прокуратурата в сделка срещу свидетелстването за предполагаемите закононарушения на Джордан. Генерал-майор Джефри Милър се позовава на конституционното си право да не се самоинкриминира, когато е призован да свидетелства в свързани дела, включващи използването на кучета за заплашване на задържаните. Разказът е в Richard A. Serrano and MarkMazzetti, „Abu Ghraib Officer Could Face Charges: Criminal Action Would Be First in Army s Higher Ranks“ Los Angeles Times. January 2006, 13. ↑

[3] Ужасите на Абу Граиб не са приключили за иракчаните, които продължават да са задържани там, след като американците го изоставят — те са още по-тежки. Неотдавнашен доклад сочи, че техните нови похитители — иракските надзиратели и иракските власти, ги изтезават, почти ги оставят да умрат от глад с диета на ориз и вода, принуждавайки ги да живеят в мръсотия, потискаща жега и натъпкани в малки килии по почти 24 часа в денонощие. На 6 септември 2006 г. първите масови екзекуции след времето на Саддам Хюсеин са осъществени с 27 мъже, затворени в тази адска дупка. Някои затворници казват, че им се иска американците да бяха се върнали и да отговарят те за затвора. Разказът е на разположение онлайн на адрес: www.theage.com.au/articles/2006/09/10/1157826813724.html. ↑

Обвинението няма какво да добави

(Вие обаче може да поискате да погледнете бележката за неотдавнашен трибунал, който съди администрацията на Буш за нейните „престъпления срещу човечеството“[1].)

Освен това е възможно наистина да гласувате за вина или невинност в съучастие на командването във военните злоупотреби в Абу Граиб, като влезете във виртуалната кабинка за гласуване на адрес www.LuciferEffect.com. Тенет, Ръмсфелд, Чейни и Буш са изправени на съд тук[2]. Много американски граждани вече са гласували, време е и гражданите на други страни да го направят.

[1] Guy B. Adams and Danny L. Balfour, Unmasking Administrative Evil (New York: M. E. Sharpe, 2004). Сходно важно основно четиво за разбирането на степента на катастрофата, сполетяла Ирак заради дефектните политики на администрацията на Буш и отричането от Пентагона на реалността на бойното поле, се открива в Thomas Ricks, Fiasco: The American Military Adventure in Iraq (New York: Penguin Books, 2006). ↑

[2] През януари 2006 г. се провежда трибунал в Ню Йорк от Международната комисия за разследване на престъпленията срещу човечеството, извършени от администрацията на Буш на САЩ. Сред другите обвинения, които този трибунал отправя срещу администрацията на Буш, са следните шест, които съответстват на обвиненията в съучастничество на командването, които отправих срещу Ръмсфелд, Тенет, Чейни и Буш.

Изтезания. Обвинение 1 в обвинителния акт: администрацията на Буш оторизира използването на изтезанията и малтретирането в нарушение на международното право за хуманитарни и човешки права и националното конституционно и общо право.

Предаване. Обвинение 2 в обвинителния акт: администрацията на Буш оторизира трансфера („предаването“) на лица, арестувани от американци, на чужди страни, където се знае, че се практикуват изтезания.

Незаконно задържане. Обвинение 3 в обвинителния акт: администрацията на Буш оторизира безсрочното задържане на лица, арестувани в чужди военни зони и в други страни, далече от бойните зони, и им отказва защитата на Женевските конвенции за отношението към затворниците по време на война и защитата на американската конституция. Обвинение 4: администрацията на Буш оторизира арестуването и задържането в САЩ на десетки хиляди имигранти; задържа ги без обвинение или съдебно дело в нарушение на международното право за човешките права и американското конституционно и общо право. Обвинение 5: администрацията на Буш използва военни сили, за да арестува и задържа за неопределено време без официално отправяне на обвинения американски граждани, отказвайки им правото да обжалват задържането си в американски съдилища.

Убийство. Обвинение 6 в обвинителния акт: администрацията на Буш извършва убийство, като оторизира ЦРУ да убие тези, които президентът посочи — американски граждани или неамерикански граждани навсякъде по света.

За повече информация за този трибунал и неговите заключения вж. www.bushcommissionindictments_files/bushcommission.org/indictments.htm. Три видеозаписа на свидетелските показания от Комисията за престъпленията на Буш са достъпни на адрес: www.BushCommission.org. ↑

Пуснете светлината

Е, стигнахме до края на нашето дълго пътуване заедно. Оценявам вашата издръжливост да продължите, независимо от тези конфронтации с това, което е най-лошото в човешката природа. За мен беше особено трудно да се върна към сцените на малтретиране в Станфордския затворнически експеримент. Беше трудно да се изправя лице в лице пред моята неефективност в оказването на помощ за постигане на по-добро разрешение в съдебното дело на Фредерик-Чип. Като вечен оптимист изправянето пред всички злини на геноцида, убийствата, линчуванията, изтезанията и другите ужасни неща, които хората правят на другите, положителната ми нагласа за човешката природа е предизвикана. Аз обаче поддържам надеждата, че действайки колективно, всички можем да положим повече и по-успешни усилия, за да се противопоставим на ефекта на Луцифер.

В последната част на нашето пътуване ще пуснем светлината, за да огрее тези тъмни ъгли на човешката психика. Време е да наблегнем на положителното и да елиминираме отрицателното. Ще го направя по два начина. Първо, ще получите някои обосновани съвети как да се съпротивлявате на социалните влияния, които не желаете и нямате нужда от тях, но бомбардират вас и повечето от нас всеки ден. Макар да признавам силата на ситуационните фактори да влияят върху повечето от нас да се държим лошо в много типове контекст, показвам, че не сме роби на тяхната власт. Именно чрез разбирането как такива сили действат можем да се съпротивляваме, противопоставяме и да им пречим да ни вкарат в нежелателно изкушение. Такова познание може да ни освободи от подчинението на силната хватка на конформизма, подчинението, убеждаването и другите форми на социално влияние и принуда.

След като изследвахме слабостите, крехкостта и твърде лесните трансформации на човешкия характер през цялото ни пътуване, завършваме по по-положителен начин, като ознаменуваме героизма и героите. Надявам се, че вече сте готови да приемете предпоставката, че обикновените хора — дори и добрите — могат да бъдат прелъстени, привлечени и инициирани в зло поведение под влияние на могъщи системни и ситуационни сили. Ако е така, готови ли сте да приемете и обратната предпоставка: че всеки от нас е потенциален герой, чакащ да възникне ситуация, която ще ни помогне да покажем, че притежаваме „нужното“? Нека сега научим как да се съпротивляваме на изкушението и да възхваляваме героите.

16. Съпротивляване на ситуационните влияния и почитане на героизма

Всеки изход е вход за някъде другаде.

Том Стопард, „Розенкранц и Гилденстерн са мъртви“

Стигаме до края на нашето пътуване през тъмните места, които държат в плен умовете на събратята ни пътешественици. Станахме свидетели на условията, които разкриват бруталната страна на човешката природа, и бяхме изненадани от лекотата и степента, до която добри хора могат да станат толкова жестоки към другите. Концептуалният ни фокус беше върху опитите да разберем по-добре как се осъществяват такива трансформации. Макар че злото може да съществува във всяка среда, погледнахме най-отблизо в неговата благодатна почва в затворите и войните. Те обикновено стават тигели, в които авторитетът, властта и доминацията се смесват и когато са покрити с потайност, суспендират нашата човечност и ни ограбват от качествата, които ние, хората, ценим най-високо: грижовност, любезност, сътрудничество и любов.

Голяма част от времето прекарахме в симулирания затвор, който моите колеги и аз създадохме в мазето на катедрата по психология на Станфордския университет. Само за няколко дни и нощи виртуалният рай, който представляват Пало Алто, Калифорния, и Станфордският университет, станаха ад. Здрави млади мъже развиха патологични симптоми, отразяващи краен стрес, фрустрация и безнадеждност, които те изпитваха като затворници. Техните колеги, разпределени по случаен начин в ролята на надзиратели, многократно пресичаха границата от фриволната игра на тази роля към сериозното малтретиране на „техните затворници“. За по-малко от седмица нашият малък „експеримент“, нашият мним затвор, отстъпиха във фона на нашето колективно съзнание, за да бъдат заменени от реалността на затворници, надзиратели и затворнически персонал, които изглеждаха забележително реални на всички. Това беше затвор, управляван от психолози, а не от държавата.

Детайлният анализ, на който подложих природата на тези трансформации, които никога преди това не са били цялостно разработени, цели да доближи максимално всеки читател до онова специално място, където можем да изправим една срещу друга личната власт срещу институционалната власт. Опитах се да предам чувство за разгръщащите се процеси, чрез които редица привидно маловажни ситуационни променливи, например социални роли, правила, норми и униформи започнаха да имат толкова силно влияние върху всички онези, които са уловени в системата.

На концептуално ниво предложих да отделим по-голямо внимание и по-голямо тегло на ситуационните и системните процеси, отколкото обикновено правим, когато се опитваме да обясним отклоняващите се поведения и видимите личностни промени. Човешкото поведение винаги е обект на ситуационни сили. Този контекст е вместен в по-голям, макрокосмически контекст, често конкретна властова система, която е планирана да се самоподдържа. Традиционните анализи на повечето хора, включително тези в правните, религиозните и медицинските институции, се фокусират върху актьора като единствен каузален агент. Следователно те минимизират или пренебрегват влиянието на ситуационните променливи и системните детерминанти, които оформят поведенческите резултати и трансформират действащите лица.

Да се надяваме, че примерите и подкрепящата информация в тази книга ще предизвикат ригидната фундаментална атрибутивна грешка, която локализира вътрешните качества на хората като основния източник на техните действия. Добавихме потребността да признаваме както властта на ситуациите, така и поведенческото скеле, осигурено от Системата, която извайва и поддържа социалния контекст.

Пътувахме от мним затвор през кошмарната реалност, която представлява затворът Абу Граиб в Ирак. Оформиха се изненадващи паралели между социалнопсихологическите процеси, действащи и в двата затвора — мнимия и твърде реалния. В Абу Граиб нашият аналитичен прожектор се фокусира върху един млад мъж — сержант Айвън Фредерик-Чип, който беше преминал през двойна трансформация: от добър войник към лош надзирател и след това към страдащ затворник. Нашият анализ разкри — точно както в Станфордския затворнически експеримент — диспозиционните, ситуационните и системните фактори, които са играли критично важна роля в благоприятстването на малтретирането и изтезанията, на които Фредерик и другият военен и цивилен персонал са подложили затворниците, за които са отговаряли.

След това се придвижих от моята позиция като безстрастен социален изследовател към приемането на ролята на прокурор. Правейки това, изложих пред вас, читателите като съдебни заседатели, престъпленията на висшия ешелон във военното командване и в администрацията на Буш, които ги правят съучастници в създаването на условията, на свой ред направили възможни такива широкомащабни злонамерени злоупотреби и изтезания в повечето американски военни затвори. Както повтарях многократно, становището, което осигурих, не отрича отговорността на тези военни полицаи, нито пък тяхната вина: обяснението и разбирането не извиняват такива злодеяния. По-скоро разбирането как събитията са се случили и кои са били ситуационните сили, действащи върху войниците, може да доведе до проактивни начини за модифициране на обстоятелствата, предизвикали такова неприемливо поведение. Наказването не е достатъчно. „Лошите системи“ създават „лоши ситуации“, те създават „гнили ябълки“ и на свой ред „лоши поведения“ дори и от добрите хора.

За последен път нека дефинираме Човека, Ситуацията и Системата. Човекът е актьор на сцената на живота, чиято поведенческа свобода е информирана от неговия строеж: генетичен, биологически, физически и психичен. Ситуацията е поведенческият контекст, който има властта чрез нейните наградни и нормативни функции да дава смисъл и идентичност на ролите и статуса на действащите лица. Системата се състои от агенти и агенции, чиято идеология, ценности и власт създават ситуации и диктуват ролите и очакванията за одобряваните поведения на актьорите в нейната сфера на влияние.

В тази последна част на нашето пътуване ще разгледаме съвети как да предотвратяваме или да се борим срещу отрицателните ситуационни сили, които от време на време въздействат върху всички нас. Ще изследваме как да се съпротивляваме на влиянията, които нито искаме, нито се нуждаем от тях — но всекидневно ни влияят. Не сме роби на властта на ситуационните сили. Трябва обаче да научим методи да се съпротивляване и да им се противопоставяне. Във всички ситуации, които изследвахме заедно, винаги има някои — малцинство, — които стоят непоколебимо. Дошло е времето да се опитаме да увеличим броя им, като помислим как те са успели да устоят.

Ако в някаква степен съм успял да ви накарам да оцените, че при някои обстоятелства вие може да се държите по начините, по които изследваните лица са се държали в експерименталните условия, очертани тук, и в реалния затвор в Абу Граиб, искам от вас сега да обмислите бихте ли могли да приемете и концепция за вас като герои? Ще възхваляваме и доброто в човешката природа, героите сред нас и героичното въображение във всеки от нас.

Научаване как да се съпротивлявате срещу нежеланото влияние

Хората с параноидни разстройства имат големи трудности с конформизма, подчиняването или реагирането на убеждаващи послания дори когато им се предлагат от техните добронамерени терапевти или любими хора. Техният цинизъм и недоверие създават изолираща бариера, която ги предпазва от участие в повечето социални срещи. Тъй като яростно се съпротивляват на социалния натиск, те осигуряват краен модел на имунитет срещу влиянието, макар и очевидно на висока психична цена. В другия край на скалата са прекалено лековерните, безусловно доверяващите се хора, които са лесна плячка за всеки мошеник.

Въпросът е, че вместо да се дистанцираме от измамените, като приемаме отрицателни диспозиционни характеристики в тях — глупост, наивност, — трябва да разберем защо и как хората като нас са толкова цялостно съблазнени. След това ще бъдем в позицията да се съпротивляваме и да разпространяваме разбирането на методите за устояване на такива измами.

Дуализмът на безпристрастието срещу насищането

В човешката природа съществува базисен дуализъм на безпристрастието срещу насищането, на циничното подозрение срещу ангажирането. Откъсването от другите от страх, че ще бъдем погълнати, е крайно отбранителна поза, но е вярно, че колкото по-открити сме за убеждаването от другите хора, толкова по-вероятно е да бъдем повлияни от тях. Въпреки това откритото, страстно ангажиране с другите е от съществено значение за човешкото щастие. Искаме да изпитваме силни чувства, да се доверяваме напълно, да действаме спонтанно и да се чувстваме свързани с другите. Искаме да сме напълно потопени в живота. Поне през известна част от времето искаме да оставим настрана временно оценъчните си способности и да изоставим примитивната си, уплашена резервираност. Искаме да танцуваме със страст заедно със Зорба гъркът[1].

Въпреки това трябва редовно да оценяваме стойността на социалното ни ангажиране. Предизвикателството за всеки от нас е как най-добре да трептим между двата полюса, потапяйки се напълно и дистанцирайки се уместно. Знаенето кога да оставаме ангажирани с другите, кога да подкрепяме и да сме лоялни на кауза или на взаимоотношение, вместо да го отхвърляме, е деликатен въпрос, пред който редовно се изправяме. Живеем в свят, в който някои хора имат за цел да ни използват. В същия свят има и други, искрено искащи от нас да повярваме в това, което според тях са положителни цели за двете страни. Как се ориентираме кое какво е? Това е въпросът, драги Хамлет и драга Офелия.

Преди да започнем да разглеждаме конкретните средства за противоборство срещу контролиращите съзнанието влияния, трябва да обмислим друга възможност: старата илюзия за личната неуязвимост[2]. Те? Да. Аз? Не! Нашето психологическо пътуване би трябвало да ви е убедило да оценявате как поредица от ситуационни сили, които подчертахме дотук, могат да изиграят мнозинството хора. Не и вас, нали? Трудно е да разширим уроците, които сме научили от интелектуалната оценка, за да влияят върху кодекса ни на поведение. Това, което лесно се прилага в абстрактна форма към „онези другите“, не се прилага толкова лесно към конкретиката на нас самите. Ние сме различни. Точно както няма два отпечатъка от пръсти, които да имат идентичен модел, няма и двама души, които да имат абсолютно еднакви генетични, развитийни и личностни модели.

Индивидуалните различия трябва да се признават, но пред лицето на силни, често срещани ситуационни сили индивидуалните различия се свиват и компресират. В такива случаи поведенческите учени могат да прогнозират какво ще направят мнозинството от хората, без да знаят нищо за конкретните хора, които изглаждат дадена група, а само природата на техния поведенчески контекст. Би трябвало да е ясно, че дори и най-добрата психология не може да предвиди как всеки един човек ще се държи в дадена ситуация: винаги съществува някаква степен на индивидуална изменчивост, която не може да се обясни. Затова може да пренебрегнете уроците, които ще научим след малко, като неприложими за вас; вие сте специален случай, специалният край на опашката на нормалното разпределение. Знайте обаче, че правите това на цената на това да ви хванат неподготвени.

[1] „Алексис Зорбас“ е класически роман на Никос Казандзакис, написан през 1952 г. Алексис Зорбас е изигран от Антъни Куин във филма „Зорба Гъркът“ от 1964 г., режисиран от Майкъл Какоянис; участва и Алън Бейтс като срамежливия, интелектуален шеф, който контрастира с безкрайната екстраверсия и посветеност на живота с необуздана страст на Зорбас. ↑

[2] B. J. Sagarin, R. B. Cialdini, W. E. Rice, and S. B. Serna, „Dispelling the Illusion of Invulnerability: The Motivations and Mechanisms of Resistance to Persuasion“, Journal of Personality and Social Psychology 83 (2002): с. 526–541. ↑

Програма от десет стъпки за съпротива срещу нежелани влияния

Ако отчетем някои от социалнопсихологическите принципи, благоприятстващи злините, които видяхме в хода на нашето пътуване, нека още веднъж да използваме варианти на тези принципи, за да накараме хората да акцентират положителното и да елиминират отрицателното в живота си. Имайки предвид спектъра от различни видове влияние, ще е необходимо да нагаждаме съпротивата срещу всеки тип. Борбата с погрешни дисонансни ангажименти изисква различна тактика от противопоставянето на стратегиите за спечелване на подчинение, използвани с нас. Конфронтирането на убеждаващите речи и влиятелните комуникатори ни принуждава да използваме различни принципи от тези, които са ни нужни за справяне с хората, които биха ни дехуманизирали или деиндивидуализирали. Начините за подкопаване на „груповото мислене“ също са различни от тези за модифициране на влиянието на напористите специалисти по подбор.

Разработих такъв компендиум за вас; той обаче предлага повече дълбочина и конкретни детайли, отколкото е възможно да разгледаме в тази глава. Решението е да ви го предоставя свободно, онлайн, в специален сайт, разработен като спътник на тази книга: www.LuciferEffect.com. По този начин можете да го четете в свободното си време, да си водите бележки, да проверявате източниците, на които се базира, и да обмисляте сценарии, в които да прилагате тези стратегии за съпротива на практика в живота си. Освен това, след като сте срещнали конкретна тактика за социално влияние, използвана върху вас или върху ваши познати, можете да се обърнете към този удобен справочник за решения какво да правите следващия път, за да бъдете в по-добра позиция да овладеете предизвикателството.

Ето моята програма от 10 стъпки за оказване на съпротива срещу влиянието на нежелателните социални влияния и същевременно подпомагане на личната издръжливост и гражданската добродетел. Тя използва идеи, които събират различни стратегии за влияние и осигуряват прости, ефективни начини за справяне с тях. Ключът към съпротивата се крие в развитието на три „С“: самосъзнание, ситуационна чувствителност и съобразителност. Ще видите как те са от централно значение за много от тези общи стратегии на съпротивата.

Направих грешка! Да започнем, като насърчим признаването на собствените грешки: първо на себе си, а след това на другите. Да приеме сентенцията, че да се греши е човешко. Направили сте грешна преценка; решението ви е било погрешно. Имали сте всяка причина да вярвате, че е било правилно, когато сте го взели, но сега знаете, че сте сбъркали. Кажете шестте магически думи: „Съжалявам“, „Моля за извинение“, „Прости ми“. Кажете си, че ще се поучите от грешките си, ще израснете по-добри с тях. Не продължавайте да влагате вашите пари, време и ресурси в лоши инвестиции. Продължавайте напред. Когато го направите открито, ограничавате нуждата да оправдавате или да рационализирате грешките си и така да продължавате да подкрепяте лоши или неморални действия. Признаването на грешката подкопава мотивацията да намалявате когнитивния дисонанс; дисонансът се изпарява, когато се появи проверката на реалността. „Да се махнете“ вместо решително „да оставате“, когато би било грешка, има непосредствена цена, но винаги води до дългосрочна печалба.

Осъзнавам го. В много типове среда умните хора правят глупави неща, защото не успяват да обърнат внимание на ключови характеристики в думите или действията на агентите на влияние и не успяват да забележат очевидни ситуационни сигнали. Твърде често действаме на автопилот, използвайки остарели сценарии, които са работили за нас в миналото, без да се спрем, за да оценим дали са подходящи „тук и сега“[1]. Следвайки съвета на харвардския изследовател Елън Лангър, трябва да трансформираме обичайното ни състояние на безмисловно невнимание в „осъзнатост“, особено в нови ситуации[2]. Не се колебайте да дадете изстрел за събуждане на вашата мозъчна кора; когато сме в познати ситуации, старите навици продължават да управляват, макар че са станали отживелица или са погрешни. Трябва да ни се напомня да не живеем живота си на автопилот, а винаги да отделяме дзен момент, за да разсъждаваме върху смисъла на непосредствената ситуация, да мислим, преди да действаме. Никога да не влизаме безсмислено в ситуации, в които ангелите и разумните хора се страхуват да пристъпят. За най-добри резултати добавете към осъзнатостта „критично мислене“ във вашата съпротива[3]. Искайте доказателства в подкрепа на твърденията; изисквайте идеологиите да са достатъчно разработени, за да сте в позицията да отделите реториката от същността. Опитвайте се да определите дали препоръчаните средства оправдават потенциално вредните цели. Представете си сценарии за ендшпила за бъдещите последици от някаква актуална практика. Отхвърляйте простите решения като бързи поправки на сложни лични или социални проблеми. Подкрепяйте критичното мислене от самото начало на живота на децата, предупреждавайки ги за подвеждащите телевизионни реклами, предубедените твърдения и изкривените перспективи, които им се представят. Помагайте им да станат по-мъдри и по-предпазливи потребители на познанието[4].

Аз съм отговорен. Поемането на отговорност за собствените решения и действия поставя актьора на шофьорското място — за добро или за лошо. Позволяването на другите да правят компромиси със собствената си отговорност, да я разсейват, ги превръща в могъщи „шофьори от задната седалка“ и така колата се движи безразсъдно напред — без отговорен водач. Ставаме по-издръжливи на нежелателното социално влияние, като винаги поддържаме чувство на лична отговорност и като сме готови да бъдем държани отговорни за нашите действия. Подчинението на авторитета е по-малко сляпо, доколкото осъзнаваме, че разсейването на отговорността просто прикрива индивидуалното ни съучастничество в извършването на съмнителни действия. Вашият конформизъм с антисоциални групови норми е подрязан, доколкото не позволявате изместването на отговорността, когато отказвате да разстилате отговорността върху цялата група, братство, фабрика, батальон или корпорация. Винаги си представяйте бъдеще време, когато днешното дело ще е поставено на съд и никой няма да приеме вашите пледоарии, че „просто сме следвали заповеди“ или „всеки друг го е правил“.

Ще утвърждавам уникалната си идентичност. Не позволявайте на другите да ви деиндивидуализират, да ви поставят в категория, кутия, слот, да ви превръщат в обект. Утвърждавайте индивидуалността си: любезно казвайте високо и ясно името и акредитивите си. Настоявайте за същото поведение от другите. Осъществявайте зрителен контакт (махнете прикриващите очите слънчеви очила) и предлагайте информация за себе си, която подкрепя вашата уникална идентичност. Намерете обща основа с доминиращите други в ситуациите на влияние и я използвайте, за да засилите сходствата. Анонимността и потайността прикриват закононарушенията и подкопават човешката връзка. Те може да се превърнат в благодатна почва, която генерира дехуманизация, а както знаем, дехуманизацията осигурява арената за побойници, изнасилвачи, мъчители, терористи и тирани. Надскочете самоиндивидуализацията.

Работете за промяна на социалните условия, които карат хората да се чувстват анонимни. Вместо това подкрепяйте практиките, които карат другите да се чувстват специални, така че и те да имат чувство за лична стойност и ценност. Никога не позволявайте и не практикувайте отрицателно стереотипизиране: думите, етикетите и вицовете могат да са деструктивни, ако осмиват другите.

Уважавам справедливия авторитет, но въставам срещу несправедливия. Във всяка ситуация работете за разграничаването на тези с авторитет, които заради своите познания, мъдрост, старшинство или специален статус заслужават уважение, и фигурите с несправедлив авторитет, които изискват нашето подчинение, без да имат някаква истинска състоятелност. Мнозина, които приемат мантията на авторитета, са псевдолидери, фалшиви пророци, мошеници, саморекламиращи се, които не бива да се уважават, а по-скоро да срещат неподчинение и открито да се изправят пред критична оценка. Родители, учители и религиозни водачи би трябвало да играят по-активна роля в ученето на децата на такава критична диференциация. Те трябва да са любезни и възпитани, когато такова отношение е оправдано, но да са добри, мъдри деца, като се съпротивляват на онези фигури на авторитета, които не заслужават тяхното уважение. Това ще намали нашето безмисловно подчинение на самопровъзгласилите се авторитети, чиито приоритети не са в наш интерес.

Искам приемане в групата, но ценя моята независимост. Примамливостта на приемането в желана социална група е по-силна, отколкото тази на митичния златен пръстен във „Властелинът на пръстените“. Силата на това желание за приемане ще накара някои хора да направят почти всичко, за да бъдат приети и ще стигнат до още по-големи крайности, за да избегнат отхвърлянето от Групата. Наистина сме социални животни и обикновено социалните ни връзки ни носят полза и ни помагат да постигаме важни цели, които не бихме могли да реализираме сами. Има обаче моменти, когато конформизмът с груповата норма е непродуктивен за социалното добро. Императивно е да се определи кога да се следва нормата и кога тя да се отхвърли. В крайна сметка живеем в собственото си съзнание, в самотно великолепие, и следователно трябва да сме готови и да желаем да обявяваме независимостта си независимо от социалното отхвърляне, което това може да предизвика. Не е лесно, особено за младите хора с колеблив Аз-образ или възрастните, чийто Аз-образ е изоморфен на работата им. Натискът върху тях да бъдат „екипен играч“, да жертват личния морал за доброто на екипа са почти неустоими. Това, което се изисква, е да направим крачка назад, да получим и външно мнение и да намерим нови групи, които ще поддържат нашата независимост и ще подкрепят ценностите ни. Винаги ще има друга, различна, по-добра група за нас.

Ще бъда по-бдителен за рамката. Този, който създава рамката, стана художникът или мошеникът. Начинът, по който са формулирани проблемите, често е по-влиятелен, отколкото убедителните аргументи сами по себе си. Нещо повече: ефективните рамки може изобщо да не изглеждат рамки, а само звуци, зрителни образи, лозунги и лога. Те ни влияят, без да ги осъзнаваме, и оформят ориентацията ни към идеите или проблемите, които популяризират. Желаем неща, които са формулирани като „оскъдни“, дори когато са в изобилие. Несклонни сме да приемаме неща, които са формулирани като потенциални загуби и предпочитаме това, което ни е представено като печалба, дори и когато отношението на положителните към отрицателните прогнози е едно и също[5]. Не искаме 40% вероятност да загубим X пред Y, но искаме 60% вероятност да спечелим Y пред X. Лингвистът Джордж Лакоф ясно показва в трудовете си, че от критично значение е да осъзнаваме силата на рамката (формулировката) и да сме бдителни, за да противодействаме на нейното коварно влияние над нашите емоции, мисли и гласове[6].

Ще балансирам времевата си перспектива. Можем да бъдем накарани да правим неща, в които всъщност не вярваме, когато си позволим да попаднем в капана на разширения настоящ момент. Когато престанем да разчитаме на чувството си за минали ангажименти и за бъдещи пасиви, се откриваме за ситуационните изкушения, за да се ангажираме в ексцесиите в „Повелителят на мухите“. Като отказваме „да вървим по течението“, когато другите около нас малтретират или са извън контрол, разчитаме на времева перспектива, която се простира отвъд ориентирания към настоящето хедонизъм или фатализъм. Вероятно ще се ангажираме в анализ на цената и ползата на нашите действия от гледна точка на бъдещите им последици. Или може да се съпротивляваме, като достатъчно добре осъзнаваме миналата времева рамка, която съдържа личните ни ценности и стандарти. Като развиваме балансирана времева перспектива, в която минало, настояще и бъдеще могат да се прилагат в действие в зависимост от ситуацията и актуалната задача, ще сме в по-добра позиция да действаме по-отговорно и мъдро, отколкото когато времевата ни перспектива е предубедена и разчита само на една или две времеви рамки. Ситуационната власт е отслабена, когато минало и бъдеще се комбинират, за да овладеят ексцесиите на настоящето[7]. Например изследванията показват, че праведните неевреи, които са помогнали за криенето на холандските евреи от нацистите, не са се ангажирали в типа рационализиране, в който съседите им са направили, когато са генерирали причини да не помогнат. Тези герои са разчитали на нравствени структури, извлечени от тяхното минало, и не са загубили от поглед бъдещето, когато ще погледнат назад към тази ужасна ситуация и ще се запитат дали са направили правилното нещо, когато са избрали да не се поддават на страха и социалния натиск[8].

Няма да жертвам личните или гражданските си свободи заради илюзията на сигурността. Потребността от сигурност е мощен детерминант на човешкото поведение. Може да бъдем манипулирани да се ангажираме в действия, които са ни чужди, когато сме изправени пред предполагаеми заплахи за нашата сигурност или ни се обещава сигурност от някаква опасност. Често амбулантните търговци на влияние печелят власт над нас, като ни предлагат Фаустовска сделка: ще бъдете в безопасност от вреда, ако просто се откажете от известна част от свободата си — лична или гражданска, и я преотстъпите на този авторитет. Мефистофелският съблазнител ще настоява, че неговата власт да ви спаси зависи от това всички хора да направят малки саможертви от това малко право или онази дребна свобода. Отхвърлете тази сделка. Никога не жертвайте базисни лични свободи заради обещанието за сигурност, защото саможертвите са реални и непосредствени, а сигурността е далечна илюзия. Това е еднакво вярно в традиционните брачни договорености и в отдадеността на добрите граждани на интересите на тяхната нация, когато лидерите й обещават лична безопасност и национална сигурност на цената на колективно жертване на закони, личен живот и свободи. Класическото произведение на Ерих Фром „Бягство от свободата“ ни напомня, че това е първата стъпка, която фашисткият лидер предприема дори и в номинално демократично общество.

Мога да се противопоставя на несправедливите системи. Хората се препъват пред лицето на интензивността на системите, които описахме: армията и системата на затворите, както и тези на бандите, сектите, братствата, корпорациите и дори дисфункционалните семейства. Индивидуалната съпротива заедно с тази на другите със същия начин на мислене и решимост може да се комбинират, за да въведат промяна. В следващата част на тази глава ще представя хора, които са променяли системи, като са били готови да поемат риска да говорят открито за корупцията в тях или като конструктивно са работили за промяната им. Съпротивата може да включва физическо отстраняване на себе си от общата ситуация, в която се контролират цялата информация, награди и наказания. Може да включва предизвикване на манталитета на „груповото мислене“ и способност да се документират всички обвинения в злодеяния. Възможно е да включва получаване на помощ от други авторитети, консултанти, разследващи журналисти или революционно настроени сънародници. Системите имат огромна власт да се съпротивляват срещу промяната и да удържат дори и на най-праведната атака. Това е едно от местата, в които индивидуалните героични дела за предизвикване на несправедливите системи и техните производители на „гнили каци“ е най-добре да се осъществяват чрез склоняване и на други да се присъединят към каузата. Системата може да предефинира индивидуалното противопоставяне като налудно, ако са двама опонентите — като споделящи folie a deux [лудост за двама], но с трима души на ваша страна ставате сила на идеите, с която трябва да се съобразяват.

Тази програма от десет стъпки наистина е само началото към изграждането на индивидуална устойчивост и обща издръжливост срещу нежелателните влияния и нелегитимните опити за убеждаване. Както беше споменато, по-пълен набор от препоръки и релевантни основани на изследвания източници могат да се открият на уебсайта на „Ефектът Луцифер“ в рубриката Resisting Influence Guide („Наръчник за съпротива срещу влиянието“).

Преди да се придвижим към последната спирка в нашето пътуване — възхвала на героите и героизма, — бих искал да добавя една последна обща препоръка. Обезсърчавайте се от простимите грехове и малки прегрешения, например изневеряване, лъгане, клюкарстване, разпространяване на слухове, смях на расистки или сексистки вицове, дразнене и тормозене. Те могат да се превърнат в трамплин към по-сериозно погубване на душата. Големите зли дела винаги започват с малки стъпки, които изглеждат тривиални, но помнете, че злото е хлъзгав склон. След като тръгнете по този път, е лесно да се пързулнете още по-надолу. Те служат като минифацилитатори за мисленето и действието по деструктивен начин срещу вашите събратя.

[1] A. Eagly and S. Becker, „Comparing the Heroism of Women and Men“, American Psychologist 60 (2005): с. 343–344. ↑

[2] Когато избухва пожар през 1979 г. в магазин на „Улуърт“ в британския град Манчестър, повечето хора успяват да избягат, но десет умират в пламъците, въпреки че лесно са можели да се спасят. Шефът на пожарната команда съобщава, че те са починали, защото са следвали „инструкциите на ресторанта“, а не тези на оцеляването. Приключили с вечерята и чакали да платят сметката; човек не си тръгва от ресторанта, докато не си е платил сметката. Никой не желае да изпъква пред останалите; никой не иска да е различен. Затова чакали и всички умрели.

Това събитие е описано в една от винетките в британска телевизионна програма, в която участвах, наречена „The Human Zoo“ („Човешката зоологическа градина“). Достъпна е чрез Insight Media, New York. ↑

[3] E. J. Langer, Mindfulness (Reading, MA: Addison-Wesley, 1989). ↑

[4] D. F. Halpern, Thought and Knowledge: An Introduction to Critical Thinking, 4th ed. (Mahwah, NJ: Erlbaum, 2003). ↑

[5] C. Poche, P. Yoder, and R. Miltenberger, „Teaching Self-Protection to Children Using Television Techniques.“, Journal of Applied Behavior Analysis, vol.21 (1988): с. 253–261. ↑

[6] D. Kahneman and A. Tversky, „Prospect Theory: An Analysis of Decision Under Risk“, Econometrica 47 (1979): 262–291. A. Tversky and D. Kahneman, „Loss Aversion in Riskless Choice: A Reference-Dependent Model“, Quarterly Journal of Economics 106 (1991): с. 1039–1061. ↑

[7] G. Lakoff, Don’t Think of an Elephant: Know Your Values and Frame the Debate (White River Junction, VT: Chelsea Green, 2004). G. Lakoff and M. Johnson, Metaphors We Live By, 2nd ed. (Chicago: University of Chicago Press, 2003). ↑

[8] P. G. Zimbardo and J. N. Boyd, „Putting Time in Perspective: A Valid, Reliable Individual Differences Metric“, Journal of Personality and Social Psychology 77 (1999): 1271–1288. ↑

Парадоксите на героизма

Млада жена предизвиква по-възрастен авторитет от нея, принуждавайки го да признае съучастието си в укорими дела, извършени, докато той е ръководител. Конфронтацията й продължава и способства за прекратяване на малтретирането на невинни затворници от техните надзиратели. Действията й характеризират ли се като „героични“, имайки предвид, че много други, наблюдавали дистреса на затворниците, са се провалили и не са действали срещу системата, когато са осъзнали ексцесиите й?

Бихме искали да възхваляваме героизма и героите като специални актове на специални хора. Същевременно повечето хора, които са пример на тази по-висока плоскост, настояват, че това, което са направили, не е било специално, било е нещо, което всеки би трябвало да направи в ситуацията; Те отказват да смятат себе си за „герои“. Може би такава реакция идва от интегрираната идея, която всички имаме — че героите са супермени, поне едно ниво над общата порода. Може би тук действа нещо повече от тяхната скромност. Възможно е по-скоро това да е нашата обща погрешна представа за онова, което е необходимо, за да бъдеш герой.

Нека погледнем най-доброто в човешката природа и трансформацията на обикновеното в героично. Ще изследваме алтернативни концепции и дефиниции на героизма и ще предложим начин за класифициране на различните типове героични действия. След това ще дадем някои примери, които попадат в тези категории, а накрая ще разработим таблица на съпоставките между баналностите на злото и на героизма. Първо обаче нека се върнем в затвора и акта, с който започнах тази част и който сложи край на Станфордския затворнически експеримент.

Спомнете си (от глава 8), че Кристина Мазлак беше защитила наскоро докторска дисертация към катедрата по психология на Станфордския университет, с която имах романтична връзка. Когато видя окована във вериги редица от затворници да бъде водена до тоалетната с книжни торби на главата, докато надзирателите им крещят заповеди, и стана свидетел на моето видимо безразличие, тя експлодира.

По-късният й разказ за онова, което е почувствала в онзи момент, и как е интерпретирала своите действия, ни разкрива много за сложното явление героизъм[1].

Вместо това той [Зимбардо] стана свидетел на невероятно емоционален изблик от мен (аз обикновено съм твърде въздържан човек). Бях гневна и уплашена, и обляна в сълзи. Казах нещо като: „Това, което правиш с тези момчета, е ужасно!“.

Е, каква е важната история, която се оформя от моята роля на „Терминатор“ на Станфордския затворнически експеримент? Мисля, че има няколко теми, които бих искал да подчертая. Първо обаче, нека кажа какво не е тази история. Противно на стандартния (и банален) американски мит, Станфордският затворнически експеримент не е история за самотен човек, който се опълчва срещу мнозинството. По-скоро това е история за мнозинството — за това как всеки, който е имал някакъв контакт със затворническото изследване (участници, изследователи, наблюдатели, консултанти, семейство и приятели), беше толкова „всмукан“ от него. Силата на ситуацията да надделява над личността и най-добрите намерения е ключовата сюжетна линия тук. Е, защо моята реакция беше толкова различна? Отговорът според мен се крие в два факта: аз влязох късно в ситуацията и бях аутсайдер. За разлика от всеки друг, аз не бях дал съгласието си участник в изследването. За разлика от всеки друг, аз нямах социално дефинирана роля в този затворнически контекст. За разлика от всеки друг, не бях там всеки ден, за да се понеса по течението, докато ситуацията се променя и ескалира капка по капка. Така ситуацията, в която влязох в края на седмицата, не беше истински „същата“ като тази за всеки друг — аз нямах тяхната предишна консенсусна история, място и перспектива. Те схващаха ситуацията като все още намираща се в диапазона на нормалността; за мен тя не беше такава — тя бе лудница.

Като аутсайдер нямах варианта на конкретни социални правила, на които да не се подчиня, така че моят дистрес прие различна форма — на предизвикване на самата ситуация. Това предизвикателство се възприема от някои като героично дело, но по онова време не го чувствах като особено героично. Точно обратното, то беше много плашещо и самотно преживяване на това да се отклонявам, да се съмнявам в моята преценка както на ситуациите, така и на хората, а може би дори и в стойността си като социален психолог изследовател.

Кристина след това посочва едно фундаментално условие. За да бъде някакъв акт на лично предизвикателство достоен да се смята за „героичен“ той трябва да се опитва да промени системата, да коригира някаква несправедливост, да изправи някаква кривица:

В ъгълчетата на съзнанието си трябваше да отчета какво бих могла да направя, ако Фил продължеше със СЗЕ независимо от моето категорично оспорване. Щях ли да отида при по-висши власти — ръководителя на катедрата, декана или Комисията за изследваните лица, за да сигнализирам? Не мога да кажа със сигурност и се радвам, че не се стигна до това. В ретроспекция обаче това действие щеше да е от същностно значение в превеждането на моите ценности в смислено действие. Когато човек се оплаква от някаква несправедливост и оплакването води само до козметични модификации, докато ситуацията продължава непроменена, тогава подобно несъгласие и неподчинение не струват много.

Тя разсъждава по един пункт, който беше повдигнат в обсъждането на изследванията на Милграм, където се твърдеше, че вербалното несъгласие е било само балсам за егото за „учителя“ за да го накара да се почувства по-добре по отношение на ужасните неща, които върши със своя „ученик“. Нужно е било поведенческо неподчинение, за да се предизвика авторитетът. Същевременно ва експеримента на Милграм никога не е имало по-значимо неподчинение от мълчаливото оттегляне, когато всеки учител-извършител напускал дистресиращата ситуация, без да я промени по никакъв смислен начин. Гледището на Кристина за това, което героичното малцинство би трябвало да направи, след като се е противопоставило на авторитета, никога не е било формулирано толкова красноречиво:

Какво значение е имало за класическото оригинално изследване на Милграм, че една трета от участниците не са се подчинили и са отказали да стигнат до края? Да предположим, че не е било експеримент; са предположим, че „прикритието“ на Милграм е било вярно, че изследователите са изучавали ролята на наказанието в ученето и паметта, и че са щели да тестират около хиляда участници в различни експерименти, за да отговорят на своите практически въпроси за образователната стойност на благоразумно прилаганото наказание. Ако не се бяхте подчинили, ако бяхте отказали да продължите, платили са ви и сте напуснали мълчаливо, вашето героично действие нямаше да предотврати преживяването на същия дистрес от следващите 999. Щеше да е изолирано събитие без социално въздействие, освен ако не включва стигането до следващата стъпка: предизвикване на цялата структура и допусканията на изследването. Неподчинението от отделния човек трябва да се преведе в системно неподчинение, което налага промяна в ситуацията или в самия субект, а не просто в някакви оперативни условия. Твърде лесно е за злите ситуации да кооптират намеренията на добрите дисиденти или дори героичните бунтари, като им дават медали за техните дела и ваучер за подарък заради това, че пазят мненията си за себе си.

[1] Andre Stein, Quiet Heroes: True Stories of the Rescue of Jews by Christians in Nazi-Occupied Holland (New York: New York University Press, 1991). ↑

Каква е същността на героизма и героите?

Кога човек, който се ангажира в действие, квалифициращо се като героичен акт на базата на критерии, които ще представим след малко, не става „герой“? Освен това при какви обстоятелства неговият акт може да се смята не за героичен, а за страхлив?

Действието на Кристина имаше положителното последствие да прекрати ситуация, която беше излязла от контрол и бе започнала повече да вреди, отколкото беше намерението за нея по време на планирането й. Тя не се смята за герой, защото просто изразяваше личните си чувства и убеждения, които бяха преведени (от мен като главен изследовател) в резултата, желан от нея. Не беше нужно тя да сигнализира пред по-висшестоящите, за да се намесят и да спрат излезлия от контрол експеримент.

Да сравним нейното положение с това на двама потенциални герои в това изследване: затворник Клей-416 и затворник „Сержанта“. И двамата открито се съпротивляваха срещу авторитета на надзирателите и пострадаха значително, докато го правят. Гладната стачка на Клей и отказът да изяде надениците предизвикаха пълния контрол на надзирателите и би трябвало да обединят другарите му, за да защитят правата си. Не стана така. Отказът на Сержанта да говори на висок глас мръсотии независимо от тормоза от надзирателя „Джон Уейн“ също би трябвало да се разглежда като героично предизвикателство от другарите му и да ги обедини в решимостта да не се поддават на такава злоупотреба. Не стана така. Защо не? И в двата случая те действаха сами, без да споделят ценностите или намеренията си с другите затворници, без да поискат тяхната подкрепа и признание. Затова беше лесно на надзирателите да ги нарекат „смутители“ и да ги определят за виновниците, отговорни за малтретирането на останалите затворници от надзирателите. Техните действия биха могли да се смятат за героични, но те не могат да бъдат разглеждани като герои, защото така и не направиха стъпки за промяна на цялата злоупотребяваща система, като привлекат и други дисиденти на борда.

И друг аспект на героизма се вижда от техния пример. Героизмът и героичният статус винаги са социални атрибуции. Някой друг, а не актьорът придава тази чест на човека и делото. Трябва да има социален консенсус за значимостта и смисленото последствие от даден акт, за да бъде той сметнат за героичен, а неговият извършител да бъде наречен герой. Чакайте! Не толкова бързо! Палестинско камикадзе, което е убито, докато убива невинни цивилни евреи, получава героичен статус в Палестина и демоничен статус в Израел. По същия начин агресорите може да се мислят за героични борци за свобода или за страхливи агенти на тероризма в зависимост от това кой прави атрибуцията[1].

Това означава, че дефинициите на героизма винаги са обвързани с културата и времето. И до днес кукловоди разиграват легендата за Александър Велики пред децата в отдалечените села на Турция. В градовете, в които са били неговите командни пунктове и войниците му са се женели за местни жени, Александър е велик герой, но в селищата, които просто са били завладени по време на безмилостния му стремеж да управлява известния свят Александър е изобразяван като голям злодей дори и след повече от 1000 години след смъртта му[2].

Нещо повече: за да станат част от историята на която и да е култура, действията на героя трябва да бъдат записани и запазени от тези, които са грамотни и които имат властта да пишат историята или да я предават в устната традиция. Бедните, туземните, колонизираните, неграмотните хора имат по-малко широко признати герои, защото няма записани свидетелства за техните действия.

[1] Този пасаж е от с. 216–220 от разсъжденията на Кристина Мазлак върху смисъла на Станфордския затворнически експеримент в глава, написана съвместно с Крейг Хейни и мен: P. G. Zimbardo, С. Maslach, and С. Haney, „Reflections on the Stanford Prison Experiment: Genesis, Transformations, Consequences“, in Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, ed. T. Blass (Mahwah, NJ: Erlbaum, 2000). ↑

[2] Алтернативното значение на самоубийствения тероризъм може да се открие в нова книга на психолога Фадали Могадам: Fathali Moghaddam From the Terrorists’ Point of View: What They Experience and Why They Come to Destroy Us (New York: Praeger, 2006). ↑

Дефиниране на героите и героизма

Героизмът никога не е бил системно изследван в поведенческите науки[1]. Героите и героизмът като че ли най-добре са изследвани от литературата, изкуството, митологията и киното. Множество източници на данни документират нещастията на човешкото съществуване: убийства и самоубийства, престъпност, популацията в затворите, нивата на бедността и процента болни от шизофрения в дадена популация. Сходни количествени данни за положителните човешки дейности не се откриват лесно. Ние не пазим архив колко акта на благотворителност, любезност и състрадание се появяват в общността в хода на годината. Само от време на време научаваме за някое героично действие. Такава привидно ниска база ни кара да вярваме, че героизмът е рядък и че героите са наистина изключителни. Въпреки това подновеният интерес към значението на разглеждането на доброто в човешката природа е възникнал от новите изследвания и емпиричната взискателност на движението на позитивната психология. Оглавено от психолога Мартин Селигман и неговите колеги, това движение е създало парадигмална промяна към акцентиране на положителното в човешката природа и минимизиране на отдавнашния фокус върху негативното[2].

Днес приетите концепции за героизма подчертават предимно неговия физически риск, без адекватно да разглеждат другите компоненти на героичните актове, например благородство на целта и ненасилнически актове налична саможертва. От анализите на човешките добродетели на позитивните психолози произтича набор от шест основни категории добродетелно поведение, които се радват на почти универсално признание в отделните култури. Класификацията включва: мъдрост и знание, смелост, човечност, справедливост, трезвеност и трансцендентност. От тях смелостта, справедливостта и трансцендентността са централни характеристики на героизма. Трансцендентността включва убеждения и действия, които надскачат границите на собствения Аз.

Героизмът ни фокусира върху това, което е както трябва в човешката природа. Интересуваме се от героичните истории, защото те служат като силно напомняне, че хората са способни да се съпротивляват срещу злото, да не се поддават на изкушенията, да се издигат над посредствеността, да се вслушват в призивите за действие и да служат, когато другите не успяват да действат.

Много съвременни речници описват героизма като „храброст“ или „смелост“, а те на свой ред са описвани като кураж; куражът пък на свой ред ни връща към героиката. По-старите речници обаче имат трудности да разложат понятието, предлагайки фини разграничения между думите, използвани за описване на героичните действия. Например през 1913 г. Webster’s Revised Unabridged Dictionary (Ревизиран пълен речник „Уебстър“) свързва героизма с куража, смелостта, твърдостта, дързостта, храбростта и доблестта[3].

[1] За повече детайли вж. завладяващия разказ на Майкъл за опита му да последва пътуването, в което Александър осъществява всичките си завоевания: Michael Wood, In the Footsteps of Alexander The Great: A Journey from Greece to Asia (Berkeley: University of California Press, 1997). Има и забележителен документален филм на Би Би Си за пътуването на Уд, продуциран от Maya Vision (1997). ↑

[2] Много от идеите, представени в тази част, са разработени в сътрудничество със Зино Франко и предложени в по-големи детайли в нашата съвместна статия Franco, Z. E., Blau, K., & Zimbardo, P. G. (2011, April 11). Heroism: A Conceptual Analysis and Differentiation Between Heroic Action and Altruism. Review of General Psychology. Advance online publication. doi:10.1037/а0022672. Освен това участвам в нови изследвания, които се опитват да достигнат до разбиране на матрицата на вземане на решение във времето, когато човекът се съпротивлява на социалния натиск да се подчини на авторитета. Първото ми изследване в сътрудничество с Пиеро Бокарио наскоро беше завършено в Университета на Палермо, Сицилия. „Inquiry into Heroic Acts: The Decision to Resist Obeying Authority.“ В процес на подготовка. ↑

[3] M. Seligman, T. Steen, N. Park, and C. Peterson, „Positive Psychology Progress“, American Psychologist 60 (2005): 410–421. Вж. също D. Strumpfer, „Standing on the Shoulders of Giants: Notes on Early Positive Psychology (Psychofortology)“, South African Journal of Psychology 35 (2005): 21–45. ↑

Военни герои

Исторически повечето примери на героизъм са подчертавали актовете на смелост, които включват дързост, храброст и риск от сериозно физическо увреждане или смърт. Според психолозите Алис Ийгли и Селуин Бекър комбинацията на смелост и благородство на целта е по-вероятно да доведе до това някой да бъде смятан за герой, отколкото само куража[1]. Идеята за благородството в героизма често е безмълвна и неуловима. По принцип рискът за живота и от наранявания или личната саможертва е много по-видим. Героичният идеал на военния герой е служил като тема от древния епос до съвременната журналистика.

Ахил, водач на древните гърци в Троянската война, често се издига като архетипен военен герой[2]. Ангажирането на Ахил в битката е базирано на неговата отдаденост на военен устав, който дефинира действията му като храбри. Въпреки това, макар че действията му са били героични, най-важната му мотивация е била преследването на славата и известността, които биха го направили безсмъртен в съзнанието на хората след смъртта му.

Историчката Луси Хюз-Халет твърди: „Героят може да жертва себе си, така че другите да могат да живеят или самият той да може да живее завинаги в спомените на другия. […] Ахил ще даде всичко, включително самия живот, за да наложи собствената си уникалност, да надари живота си със значимост и да избяга от забвението“.[3] Желанието да се рискува физическото съществуване в замяна на трайно признание сред поколенията може да изглежда реликва от друга ера, но пак заслужава сериозно обмисляне в оценката на съвременното героично поведение.

Това историческо становище за героя подсказва и че има нещо вродено специално по отношение на героите. Хюз-Халет пише: „Има мъже — казва Аристотел, — които са толкова богоподобни, толкова изключителни, че естествено, по силата на техните необикновени дарби, надскачат всяка нравствена преценка или конституционен контрол: Няма закон, който да обхваща мъжете от този калибър: те самите са закон“. Една дефиниция на героизма възниква от тази концепция на Аристотел: Това е изразът на превъзходен дух. Той е свързан с куража и почтеността и презрението към спъващите компромиси, чрез които негероичното мнозинство управлява живота си — характеристики, които широко се смятат за благородни… [Героите са] способни на нещо много важно — разгромяването на врага, спасяването на расата, запазването на политическата система, завършването на пътуването, което никой друг [курсивът е мой] не би могъл да постигне.[4]

[1] ARTFL Project: 1913 Webster’s Revised Unabridged Dictionary, http://humanities.uchicago.edu/orgs/ARTFL/forms_unrest/webster.form.html. ↑

[2] A. Eagly and S. Becker, „Comparing the Heroism of Women and Men“, American Psychologist 60 (2005): с. 343–344. ↑

[3] Lucy Hughes-Hallett, Heroes (London: HarperCollins, 2004). ↑

[4] пак там, с. 17. Освен това трябва да помним, че след като Ахил умира и е сянка, казва на Одисеи, че по-скоро би искал да бъде жив слуга на селянин, отколкото мъртъв герой. Омир не дефинира героизма като бойни умения и дързост, а по-социално — като установяването и поддържането на връзките на верността и взаимната служба между хората. Свинарят може да е също толкова героичен като Ахил (и е така в Омировата „Одисея“, където един такъв защитава Одисеи), ако се придържа към правилата на учтивостта и взаимното уважение. „Ако някога моят баща, Одисеи, ти е служил със свършена работа или спазено обещание, помогни ми“ — казва Телемах, когато посещава оцелелите герои от Троянската война в търсене на баща си. Разбирането на Омир за героизма следователно е много различно от това на Хюз-Халет. ↑

Цивилни герои

Ако Ахил е архетипният военен герой, Сократ има същия ранг като цивилен герой. Неговото учение е толкова заплашително за властите на Атина, че той става мишена на държавната цензура и в крайна сметка е съден и осъден на смърт, защото отказва да изостави възгледите си. Когато приравняваме военния героизъм на Ахил с гражданския героизъм на Сократ, става ясно, че макар героичните действия обикновено да са в служба на другите или за фундаментални нравствени принципи на обществото, героят често действа в пресечната точка на конструктивните и деструктивните сили. Хюз-Халет смята, че „крилете на възможността са оперени с перата на смъртта“. Тя пише, че героите излагат себе си на смъртна опасност в преследването на безсмъртието. Както Ахил, така и Сократ — въздействащи примери на героизъм — отиват към смъртта си в служба на отклоняващи се кодекси на поведение, по които избират да живеят.

Изборът на Сократ да умре за идеалите си служи като вечно нормативно напомняне за силата на гражданския героизъм. Казва ни се, че в часа на произнасяне на присъдата на Сократ той извикал образа на Ахил в защита на решението си да умре, но да не се предаде пред произволен закон, който би накарал да млъкне неговото противопоставяне на системата, на която се опълчва.

Да разгледаме дръзкото дело на „неизвестния бунтовник“ който се изправя пред редица от 17 приближаващи се танка, насочени към смазване на демонстрация за свобода на китайското движение за демокрация на площада Тянанмън, Пекин, на 5 юни 1989 г.

Този млад мъж спира смъртоносното напредване на танковата колона в продължение на 30 минути и след това се покатерва на върха на водещия танк, както се твърди, питайки водача му: „Защо сте тук? Моят град е в хаос заради вас. Върнете се, обърнете и престанете да убивате моите сънародници“. Анонимният „Човек с танка“ става незабавно международен символ на съпротивата; той се изправя с чест пред върховния тест за лична смелост и очертава завинаги смелия образ на човека, изправен срещу военна неумолима сила. Образът на тази конфронтация е излъчен по света и го превръща в универсален герой. Има противоречиви разкази за станалото с него вследствие на този акт: някои твърдят, че е хвърлен в затвора, други — че е екзекутиран, трети — че е избягал. Независимо какво е станало с него, неговият статус като цивилен герой е признат, когато Човекът с танка е включен в списъка на списание „Тайм“ със стоте най-влиятелни личности на XX век (април 1998 г.).

Героичният китайски студент, „Танковият човек“, изправен с лице към танковете на армията

Физическият риск, изискван от цивилните, които действат героично, се различава от героичните действия на войника или на първите, отзовали се на зов за помощ, защото професионалистите са обвързани от дълга си и от кодекс на поведение, и защото са обучени. Следователно стандартът за физически героизъм за тези, които са длъжни, и необвързаните от такъв дълг, може да се различава, но стилът на ангажиране и потенциалната саможертва, изисквани от действието, са много сходни.

Герои, поемащи физически или социални рискове

Една дефиниция, предлагана често от психолозите, цитира физическия риск като дефинираща характеристика на героите. За Бекър и Ийгли героите са „хора, които избират да поемат рискове от името на един или повече други хора независимо от възможността да умрат или да претърпят сериозни физически последствия от тези действия“.[1] Други мотиви за героизма, например ръководен от принципи героизъм, са признати, но не са разработвани. Изглежда любопитно, че психолози биха поощрявали толкова тесен прототип на героизма и биха изключили други форми на личен риск, които могат да се квалифицират като героични действия, например рискове за собствената кариера, възможност от лишаване от свобода или загуба на статус.

Различните концепции за героизма освен това грубо се наслагват върху идеите за куража, справедливостта и трансцендентността, които Селигман и неговите колеги разработват като част от своята система за класификация на добродетелите и силните страни. Например добродетелта смелост се издига над четири силни страни на характера, които включват автентичност, дързост (приблизително сходна на неустрашимост), постоянство (сходно на твърдост) и жар. Справедливостта е отбелязана като друга добродетел. Честността, лидерството и екипната работа са обединени в тази добродетел. На практика концепцията за служба на благородна кауза или идеал често в крайна сметка е въпрос на справедливост, например забраната на робството. И накрая, трансцендентността е друга от добродетелите, която се докосва до героизма, доколкото тя е силата, която налага връзка с по-голямата Вселена и придава смисъл на нашите действия и съществуване. Макар че не е артикулирана в литературата върху героизма, трансцендентността може да се свърже с концепцията на речника „Уибстър“ от 1913 г. за силата на духа в героичното поведение. Трансцендентността може да позволява на човека, участващ в героичен акт, да се абстрахира от очакваните или разкрилите се отрицателни последици, които са свързани с неговото поведение. За да бъде героичен, човек трябва да се издигне над непосредствените рискове и опасности, които героизмът задължително включва, или чрез преформулиране на природата на рисковете, или чрез промяна на тяхното значение, релевантно на „висшите“ ценности.

[1] пак там, с. 5–6. Това е определението на Аристотел на „трагичен“ герой. Макбет е герой в този смисъл, колкото и да е зъл. Трагичният герой трябва да падне, защото мисли, че той „е законът“, както се вижда в героя Креон в „Антигона“. ↑

Нова таксономия на героизма

Стимулиран от мисленето за героичните поведения, свързани със Станфордския затворнически експеримент, започнах по-пълно изследване на тази интригуваща тема в диалози с моя колега и психолог Зино Франко. Първо разширихме концепцията за героичен риск, след това предложихме разширена дефиниция на героизма и накрая генерирахме негова нова таксономия. Изглеждаше видимо, че рискът или саможертвата не бива да са ограничени до непосредствената заплаха за физическата цялост или смърт. Компонентът на риска в героизма може да е всяка сериозна заплаха за качеството на живота. Например героизмът може да включва твърдо поведение пред лицето на известни дългосрочни заплахи за здравето или сериозни финансови последици, загуба на социален или икономически статус или остракизъм. Тъй като това съществено разширява дефиницията на героизма, изглежда необходимо да се изключат някои форми на привиден героизъм, които в действителност не са героични, а „псевдогероични“.

Не всички отцепници, воини или светци са герои. Героят трябва да въплъщава комбинация от преднамерено благородство и потенциална саможертва. Понякога на хората се приписва статус на герои, когато това не е заслужено чрез техните действия, а защото стават такива, за някаква цел на институция или правителство. Тези „псевдогерои“ са медийни създания, рекламирани от могъщи сили на системата[1].

Героите се награждават по различни начини за техните героични дела, но ако очакват вторична печалба по времето на своя акт, трябва задължително да бъдат дисквалифицирани от героичния статус. Ако обаче вторичната печалба се дава след делото им без предварително очакване на или мотивация за постигането й, актът пак се квалифицира като героичен. Въпросът е, че героичният акт е социоцентричен, а не егоцентричен.

Героизмът може да се дефинира като имащ четири ключови характеристики: (а) той трябва да е акт, с който човекът доброволно се е ангажирал; (б) трябва да включва риск или потенциална саможертва, например заплаха от смърт, непосредствена заплаха за физическата цялост, дългосрочна заплаха за здравето или потенциал за сериозно влошаване на качеството на живота на човека, (в) той трябва да се извърши в служба на един човек или повече хора, или на общността като цяло, и (г) трябва да е без очаквана вторична, външна печалба.

Героизмът в служба на благородна идея обикновено не е толкова драматичен като героизма на физическия риск. Същевременно героизмът на физическия риск често е резултат от моментно решение, момент на действие. Освен това този героизъм обикновено включва вероятност, а не сигурност на сериозното нараняване или смърт. Човекът, извършващ акта, по принцип се отстранява от ситуацията след кратък период от време. От друга страна, може да се твърди, че някои форми на граждански героизъм са по-героични от героизма на физическия риск. Хора като Нелсън Мандела, Мартин Лутър Кинг младши и д-р Алберт Швайцер доброволно и съзнателно са се подложили на изпитанията на героичната гражданска дейност ден след ден през по-голямата част от зрелия им живот. В този смисъл рискът, свързан с героизма на физическия риск, е по-добре да се нарича опасност, а този, включен в гражданския героизъм — саможертва. Саможертвата включва цена, която не е ограничена във времето. Обикновено цивилните герои имат възможността внимателно да обмислят действията си и да претеглят последиците от своите решения. Всеки би могъл да избере да се оттегли от каузата, която поддържа, защото цената на неговите действия е станала твърде обременителна, но въпреки това не са го направили. Всеки от тези хора е рискувал качеството на живота си на много равнища. Техните дейности са имали сериозни последици: арести, лишаване от свобода, изтезания и риск за членовете на семействата им, а дори и убийство.

Можем да кажем, че поддържането на най-високите граждански идеи пред лицето на опасността е базисна концепция за героизма. Поемането на физически риск е само едно от средствата да се посрещнат опасностите, на които човек може да се натъкне при осъществяването на героични дела. Напомня ни се, че героизмът „е презрение към опасността не заради невежество или лекомислие, а заради благородна посветеност на някаква велика кауза [курсивът е мой] и справедлива увереност, че човек може да посрещне опасността в духа на тази кауза“. Опасността може да е непосредствено застрашаваща живота или да е дебнеща. Да разгледаме едно от изявленията на Нелсън Мандела в началото на неговото 27-годишно лишаване от свобода заради противопоставянето на тиранията на апартейда:

Посветил съм живота си на борбата на африканския народ. Борил съм се срещу доминацията на белите; борил съм се и срещу доминацията на чернокожите. Хранел съм идеала за демократично и свободно общество, в което всички хора живеят заедно в хармония и с равни възможности. Това е идеал, който се надявам и да постигна и заради който живея. Ако се налага, това е идеал, за който съм подготвен да умра[2].

Въз основа на тази по-гъвкава дефиниция на героизма Зино Франко и аз създадохме работна таксономия, която включва 12 подкатегории героизъм, разграничавайки две подкатегории във военния тип героизъм на физическия риск и 10 подкатегории на гражданския тип на социалния риск. Освен това таксономията идентифицира отличителните характеристики на всеки от дузината типове герои, както и формата на риска, пред който са изправени, и дава няколко примера от исторически и съвременни източници.

Таксономията беше разработена априори въз основа на разсъждения и обзори в литературата. Тя не е нито емпирично базирана, нито гъвкава, а е по-скоро работен модел, който е открит за модификации от нови изследователски резултати и допълненията и уточненията на читателите. Видно е, че предложените подкатегории, дефиниции, рискове и примери са дълбоко културно и времево базирани. Те отразяват до голяма степен евро-американската гледна точка на възрастния от средната класа в постмодерното общество. Включването на други перспективи със сигурност ще я разшири и обогати.

| Подтип | Дефиниция | Риск/ Саможертва | Примери
Военен героизъм: храброст, смелост, доблест | 1. Военни и други обвързани с дълг герои на физическия дълг | Хора от армията или в екипи за реагиране на спешни ситуации, които включват многократно излагане на високорискови ситуации; героичните действия трябва да надхвърлят изискваното от дълга. | Сериозни наранявания; Смърт | Ахил; Получатели на Медала на честта; Хю Томпсън; Адмирал Джеймс Стокдейл
Цивилен героизъм | 2. Цивилни герои — герои на несвързания с дълг физически риск | Цивилни, които се опитват да спасят други хора от физическа вреда или смърт, докато съзнателно поставят на риск собствения си живот | Сериозно нараняване; Смърт | Героите на фондация „Карнеги“
Социален героизъм — твърдост, кураж, неустрашимост | 3. Религиозни фигури | Посветена, доживотна религиозна служба, въплъщаваща най-висшите принципи или нови религиозни/ духовни хоризонти. Често служи като учител или публичен пример на служба | Жертване на себе си по аскетичен път; Нарушаване на религиозната ортодоксалност | Буда; Мохамед; св. Франциск от Асизи; Майка Тереза
4. Политико-религиозни фигури | Религиозни водачи, които са се обърнали към политиката, за да предизвикат по-широка промяна, или политици, които имат дълбоко духовна система от убеждения, която информира политическата практика | Убийство; Лишаване от свобода | Махатма Ганди; Мартин Лутер Кинг младши; Нелсън Мандела; преподобният Дезмънд Туту
5. Мъченици | Религиозни или политически фигури, които съзнателно (понякога преднамерено) поставят живота си в риск в служба на кауза | Сигурна или почти сигурна смърт в служба на кауза или идеал | Иисус; Сократ; Жана д’Арк; Хосе Марти; Стив Бико
6. Политически или военни лидери | Обикновено водят нация или група във време на трудности; служат, за да обединят нацията, осигуряват обща визия и може да въплъщават качества, които се възприемат като необходими за оцеляването на групата | Убийство; Противопоставяне; Изхвърляне от работа; Клеветнически кампании; Лишаване от свобода | Ейбрахам Линкълн; Робърт Е. Лий; Франклин; Рузвелт; Уинстън Чърчил; Вацлав Хавел
7. Авантюрист/ Изследовател/ Откривател | Човек, който изследва непознат географски район или използва нови и недоказани методи на придвижване | Соматично здраве; Сериозно нараняване; Смърт; Цена, свързана с възможностите (продължителност на пътуването) | Одисей; Александър Македонски; Амелия Ерхард; Юри Гагарин
8. Герои на научните открития | Човек, който изследва неизвестна област на науката, използва нови и недоказани изследователски методи или открива нова научна информация, възприемана като ценна за човечеството | Неспособност да убеди другите в значението на резултатите; Професионален остракизъм; Финансови загуби | Галилей; Едисън; Г-жа Кюри; Айнщайн
9. Добрият самарянин | Човек, който се намесва, за да помогне на другите в нужда; ситуацията включва значителни възпиращи фактори срещу алтруизма; може да не включва непосредствен физически риск | Наказателни санкции от властите; Арест; Смърт; Цена от гледна точка на възможностите; Остракизъм | Спасителите по време на Холокоста; Хариет Тъбман; Алберт Швайцер; Ричард Кларк; Ирена Сендлерова
10. С лош късмет, но въпреки това победили | Хора, които преодоляват трудности или неблагоприятни условия и успели независимо от обстоятелствата, които осигуряват модел за другите | Провал; Отхвърляне; Презрение; Завист | Хорейшо Алджър; Хелън Келър; Елинор Рузвелт; Роза Паркс
11. Герои на бюрокрацията | Служители в големи организации в спорове вътре или между агенции; обикновено включва отстояване на принципа независимо от силния натиск | Поставят в риск внимателно градена кариера; Професионален остракизъм; Загуба на социален статус; Финансови загуби; Загуба на правдоподобност; Риск за здравето | Луи Пастьор
12. Сигнализирали за нередности | Хора, които осъзнават незаконни или неетични дейности в организацията и съобщават за това без очакване на награда | Поставят в риск внимателно градена кариера; Професионален остракизъм; Загуба на социален статус; Финансови загуби; Загуба на достоверност; Физически репресии | Рон Райденхауър; Дебора Лейтън; Кристина Мазлак; Джо Дарби

[1] S. Becker and A. Eagly, „The Heroism of Women and Men“, American Psychologist 59 (2004): 163-178; quote, с. 164. ↑

[2] Псевдогероизмът в най-лошата си форма може да се види в примера на безсрамната експлоатация от страна на американските военни сили на американския войник редник Джесика Линч. Чрез преувеличение и фалшификации Линч е превърната от обикновен ранен, изпаднал в безсъзнание, пленен млад войник в герой с медал на честта, който уж се борил и отблъснал бруталните си похитители без чужда помощ. Съставен е напълно измислен сценарий, защото армията има нужда от герой по времето, когато няма особено добри новини, които да се изпращат у дома от войната в Ирак. Документален филм на Би Би Си изобличава многото лъжи и измами, които участват в създаването на тази фалшива героиня. Въпреки това историята на редник Линч е твърде добра, за да не бъде разказана от документална драма на Ен Би Си, да присъства в заглавията на основните списания и да се преразказва в книгата й, която й печели 1 млн. долара аванс. Вж. „Saving Pvt. Jessica Lynch“, BBC America documentary, July 18, 2003; Rick Bragg, I Am a Soldier, Too: The Jessica Lynch Story (New York: Vintage, 2003). ↑

Извадка от профили на герои

Представянето на повече детайли за героизма едновременно хуманизира концепцията и илюстрира многото му форми. Ще представя профилите на дузина личности, които са особено интересни или които познавам лично. След като се аргументирах, че ситуациите изграждат героите, можем да използваме някои основни ситуационни маркери, за да обединим някои от тях, например апартейда и масовите самоубийства/ убийства в Джоунстаун.

Герои от времето на апартейда

В авангарда на усилията да се подпомогнат свободата и човешкото достойнство са специални типове герои, които са готови да се ангажират в доживотна битка срещу системното потисничество. В по-ново време Махатма Ганди и Нелсън Мандела поеха по героичен път, който доведе до тяхното ангажиране и демонтаж на две системи на апартейд. През 1919 г. Ганди започва пасивна съпротива срещу британската власт над Индия. Затворен е за две години. През следващите 20 години той се бори за освобождението на Индия, за равнопоставено отношение към членовете на индуската класова система и за религиозна толерантност. Втората световна война забавя появата на самоопределението на Индия, но през 1948 г. страната най-накрая празнува независимостта си от Великобритания. Ганди е убит малко след това, но става пример на трайна ненасилническа съпротива срещу потисничеството[1].

Южна Африка развива формализирана, легализирана структура на апартейда през 1948, която преобладава до 1994 г. и практически поробва местното чернокожо население. През 1962 г. Нелсън Мандела е съден за подклаждане на стачки и протести, както и по други обвинения. Той прекарва следващите 27 години затворен в печално известния затвор на остров Робен. През времето, в което е затворен, Мандела и другите политически затворници използват самата затворническа система, за да създадат както реална, така и символна ситуация на съпротива, която служи, за да галванизира хората на Южна Африка и света, за да се сложи край на системата на апартейда. Той успява да трансформира самогенерираната идентичност на няколко поколения затворници, като ги кара да разберат, че са политически затворници, действащи достойно в подкрепа на справедлива кауза. В процеса на това обаче той спомага за трансформирането на нагласите и убежденията на много от надзирателите, и да предизвика цялата система на затворите[2]. [Нелсън Мандела почина на 5 декември 2013 г.]

Антикомунистическият герой

Осезаемата всекидневна заплаха и жестокост на националната доминация на комунистическия режим в Източна Европа създава друг специален герой — Вацлав Хавел. Хавел е необикновен в смисъла, в който и Далай Лама е, и е обикновен в смисъла, в който е обикновен бивш сценичен работник и писател. Той обаче е архитектът на „Кадифената революция“, която сваля чешкия комунистически режим през 1989 г. Преди най-накрая да убеди правителството, че неговата тоталитарна комунистическа марка е деструктивна за всичко, за което се застъпва Чехословакия, Хавел е затварян многократно в продължение на почти пет години. Той е водеща фигура в съставянето на манифеста „Харта 77“ и организирането на чехословашкото движение за човешки права на интелектуалци, студенти и работници. Като страстен поддръжник на ненасилническата съпротива, Хавел е известен с формулирането на концепцията за „посттоталитаризма“ която предизвиква сънародниците му да вярват, че имат силата да променят един потиснически режим, който неволно са поддържали чрез пасивното си предаване пред неговата власт. В писмата, които пише от затвора на съпругата си, и в речите си Хавел прави очевидно, че първата стъпка в свалянето на неприемливия социален и политически ред е гражданите да осъзнаят, че живеят удобно в една лъжа. Този непретенциозен, срамежлив човек е направен президент от Федералното събрание и когато комунистическото правителство най-накрая се предава пред властта на народа, Вацлав Хавел е демократично избран за пръв президент на новата Чешка република. Той продължава и като известен частен гражданин да се противопоставя на политическата несправедливост и да подкрепя усилията за глобален мир.[3] [Вацлав Хавел почина на 18 декември 2011 г.]

Герои на Виетнамската война

Два много различни типа военен героизъм в условията на крайно насилие и принуда се появяват в действията на Джеймс Стокдейл и Хю Томпсън. Стокдейл — бивш колега от Станфорд в института „Хувър“ (и гост лектор в моя курс върху контрола върху съзнанието), се издига до чин вицеадмирал преди смъртта си на 81 години през юли 2005 г. Той се смята от мнозина за един от най-ясните примери на военен героизъм през XX век заради това, че е издържал многократни екстремални изтезания през 7-годишен период на лишаване от свобода и никога не се е предал пред своите виетконгски мъчители. Неговият ключ към оцеляването е разчитането на по-ранната подготовка по философия, която му помага да призове в съзнанието си учението на философите стоици. Фокусът на Стокдейл му помага психически да се дистанцира от изтезанието и болката, които не може да контролира, и да съживява мисленето си около онези неща, които може да контролира в затворническата си среда. Той създава своеволен кодекс на поведение за себе си и другите, затворени заедно с него. Оцеляването в условията на крайна травма изисква човек никога да не бъде пречупен от врага, както когато Епиктет е изтезаван от римските управници хиляди години по-рано[4].

Хю Томпсън е известен с крайната си смелост в почти смъртоносна битка — срещу собствените си войници! Едно от най-ужасните събития в историята на американската армия е касапницата в Май Лай, която се осъществява на 16 март 1968 г. по време на Виетнамската война. Според оценките 504 цивилни виетнамци са обградени и убити в село Сон Май (състоящо се от Май Лай 4 и Май Хе 4) от американски войници и техните офицери от рота Чарли — капитан Ърнест Медина и лейтенант Уилям Кали-младши[5]. В отговор на военните загуби от засади и капани военното командване издава заповед за разрушаването на „Пинквил“ — кодово име на комунистическо виетконгско село. След като не откриват вражески воини там обаче, войниците събират всички жители на селото — възрастни мъже, жени, деца и бебета — и ги обстрелват с картечен огън (някои са изгорени живи, изнасилени и дори скалпирани).

Когато касапницата се разгръща, хеликоптер, пилотиран от административен офицер Хю Томпсън младши, който лети, за да осигури покритие по въздуха, каца, за да помогне на група цивилни виетнамци, които като че ли все още са живи. След като Томпсън и неговият двучленен екипаж се връщат в хеликоптера, след като са пуснали димни сигнали, виждат капитан Медина и други войници да тичат и да стрелят по ранените. Томпсън вдига хеликоптера и се връща в село Май Лай, където войниците се канят да взривят колиба, пълна с ранени виетнамци. Той нарежда касапницата да спре и заплашва да открие огън с тежките картечници на хеликоптера срещу всеки американски войник или офицер, който не се подчини на заповедта му.

Макар че лейтенантите са с по-висок чин от Томпсън, той не позволява чинът да се изпречи на пътя на морала. Когато нарежда цивилните да бъдат извадени от бункера, един лейтенант го контрира, че те ще бъдат извадени с гранати. Отказвайки да отстъпи, Томпсън отговаря: „Научете се да постъпвате по-добре от това. Дръжте хората си на място. Моите картечници са насочени към вас“. След това нарежда на два други хеликоптера да пристигнат за медицинска евакуация на единадесет ранени виетнамци. Неговият хеликоптер се връща, за да спаси бебе, което видял да продължава да се притиска към мъртвата си майка. Едва след като Томпсън долага за касапницата на висшестоящите си, е издадена заповед за прекратяване на огъня[6].

За неговата драматична интервенция и медийното отразяване, което тя получава, Томпсън се превръща в persona non grata в армията и за наказание от него искат да лети в най-опасните летателни мисии отново и отново. Прострелван е пет пъти, чупи си гръбнака и остава с трайни психични белези от кошмарното си преживяване. Нужни са 30 години, преди армията да признае неговите героични дела и тези на другарите му Глен Андреота и Лоурънс Колбърн с Войнишки медал за героизъм — най-високата армейска награда за смелост, която не включва пряк контакт с врага. Хю Томпсън умира през януари 2006 г. (Парадоксалното е, че лейтенант Кали е третиран като герой от някои и дори песен в негова чест влиза в Топ 40 на Billboard през 1971 г.[7])

Сигнализиращите за нередности в Иракската война

По-малко драматични форми на героизъм се появяват, когато човек вербално конфронтира системата с новини, които тя не иска да чуе, в този случай за съучастничество на офицерите и другите войници в издевателствата над цивилни. Джо Дарби — резервистът на армията — е този, чието героично действие разобличава малтретирането и изтезанията в Абу Граиб.

Сега вече познаваме твърде добре събитията, заобикалящи злоупотребите, с които са залети затворниците в укрепеното ядро на Абу Граиб Сектор 1А от военните полицаи и другите участници в събирането на разузнавателни данни. Това скандално поведение внезапно спира, когато драматичните изображения на изтезания, унижения и насилие са наложени на вниманието на военните командири. Най-обикновен млад мъж прави необикновено нещо, което предизвиква прекратяване на ужаса. Това, което е направил, изисква голяма лична сила на духа по мнението на моите познати в армията, защото той е нискостоящ ефрейтор резервист, който информира висшестоящ офицер, че се случва нещо ужасяващо, за което той е отговорен.

Когато Дарби за пръв път вижда снимките на компактдиск, който другарят му Чарлс Гранър му дава, си мисли, че са доста смешни. „За мен тази пирамида от голи иракчани, когато за пръв път я видите, е смешна… Когато дойде от нищото, просто се засмях“ — спомня си Дарби в неотдавнашно интервю[8]. Когато обаче вижда още снимки — сексуално експлицитните, тези, които показват побои и други, — афектът му се променя. „Просто не ми изглеждаше правилно. Не можех да спра да си мисля за това. След около три дни взех решение да предам снимките“ Това е трудно решение за Дарби, защото той напълно осъзнава моралния конфликт, пред който е изправен. „Трябва да разберете: аз не съм типът човек, който ще изостави приятелите си… Това обаче пресече границата за мен. Пред мен беше изборът между това, което знаех, че е нравствено правилно, и моята лоялност към другите войници. Не можех да приема и двете“.[9]

Дарби се страхува от отмъщение срещу него от войниците в неговата рота, освен ако не остане анонимен в това свое действие[10]. Прави нов компактдиск със снимките, пише анонимно писмо за тях, поставя ги в обикновен кафяв плик и го връчва на агент в Поделението за криминални разследвания (CID), отбелязвайки просто, че той е бил оставен в офиса му. Малко след това специален агент Тайлър Пиерон го върти на шиш и кара Дарби да признае: „Аз съм този, който ги постави там“, а след това да даде заклети показания. Той успява да поддържа анонимността си, докато държавният секретар по отбраната Доналд Ръмсфелд неочаквано „го изкарва на светло“ по време на изслушване пред Конгреса през 2004 г. за тези злоупотреби, докато Дарби вечеря със стотици войници в столовата. Той е отведен и в крайна сметка скрит под военна полицейска закрила през следващите няколко години. „Не съжалявам за нищо от това обаче — казва Дарби наскоро. — Помирих се с решението си, преди да предам снимките. Знаех, че ако хората открият, че съм аз, няма да бъда харесван.“

Разкритията водят до редица официални разследвания на злоупотребите в този затвор и във всички други военни затвори, в които се държат задържани. Действията на Дарби спират голяма част от изтезанията и злоупотребите и водят до значителни промени в начина, по който е управляван Абу Граиб[11].

Помогнах Дарби да получи Почетната грамота на президента на Американската психологическа асоциация през 2004 г. Той не можа да приеме тази чест лично, защото заедно със съпругата и майка си трябваше да останат под военна полицейска охрана почти 3 години след многото заплахи за отмъщение, които бяха получили. Дарби най-накрая беше признат за герой из целите САЩ, когато през 2005 г. получи Наградата „Джон Ф. Кенеди“ за смелост. При връчването й Керълайн Кенеди, президент на фондация „Библиотека Джон Ф. Кенеди“ каза: „Хората, които са готови да поемат личен риск, за да подпомогнат националния интерес и да отстояват ценностите на американската демокрация, трябва да бъдат признати и насърчени на всички нива на държавното управление. Нашата нация е задължена на ефрейтора от американската армия Джоузеф Дарби за отстояването на правовия ред, който приемаме като страна“.

Героите от Джоунстаун

Деби Лейтън и Ричард Кларк са двама оцелели от 913 американски граждани, които умират в масовите самоубийства и убийства, които стават в Джоунстаун, Гвиана, на 18 ноември 1978 г. Деби произхожда от относително богато, образовано бяло семейство в Оукланд, Калифорния, докато Ричард е от Сан Франсиско и е със скромен афроамерикански произход от Мисисипи. Двамата стават лични приятели, когато пристигат в района на залива на Сан Франсиско, след като са избягали от ужасите на кошмара в Джоунстаун. И двамата се квалифицират като герои по различен начин: Деби като надуваща свирката, а Ричард — като Добрия самарянин.

Деби се присъединява към паството на „Народния храм“ на преподобния Джим Джоунс 18-годишна. Тя е лоялна последователка в продължение на дълги години и в крайна сметка става финансов секретар на Храма. На нея е поверено да прехвърля милиони долари от Джоунстаун към тайни депозитни сметки в швейцарска банка. Майка й и брат й Лари също са членове на Храма. В течение на времето обаче тя осъзнава, че Джоунстаун е по-скоро концлагер, отколкото обещаната утопия, в която господстват расова хармония и устойчив начин на живот. Почти хиляда верни членове са принудени да полагат усилен труд, почти гладуват и са подложени на физическо и сексуално малтретиране. Въоръжени пазачи ги заобикалят, а шпиони са се инфилтрирали в живота им. Джоунс дори ги принуждава да правят редовни самоубийствени тренировки, наречени „Бели нощи“, които плашат Деби и я карат да разбере, че той всъщност ги подготвя за масово самоубийство.

Макар че риска е много голям, тя решава да избяга от Джоунстаун и да занесе посланието за потенциалната му деструктивна сила на притеснените роднини и на правителството. Тя дори не може да предупреди болната си майка за плана си за бягство от страх, че емоционалната й реакция е възможно да постави нащрек Джоунс. След като извършва сложна поредица от маневри, Деби наистина успява да избяга и незабавно прави всичко възможно, за да предупреди властите за злоупотребите в Джоунстаун и за това, че според нея е надвиснала трагедия.

През юни 1978 г. тя подписва декларация пред американското правителство, предупреждаваща за потенциално масово самоубийство. Нейните 37 подробни точки започват така: „Относно: Заплахата и възможността от масово самоубийство от членовете на «Народния храм». Аз, Дебора Лейтън Блейки, заявявам следното под заплаха от наказателна отговорност за лъжесвидетелстване: целта на тази декларация е да привлека вниманието на американското правителство за съществуването на ситуация, която заплашва живота на американски граждани, живеещи в Джоунстаун, Гвиана“.

Шест месеца по-късно нейното предсказание в стил Касандра зловещо се потвърждава. За съжаление призивите й за помощ са посрещнати със скептицизъм от правителствените официални лица, които отказват да приемат, такава странна приказка не може да е вярна. Някои загрижени роднини обаче й вярват и насърчават конгресмена от Калифорния Лио Раян да разследва. Репортери, оператор и някои роднини придружават Раян в неговото посещение. Когато той се кани да се върне у дома с положителна оценка на това, което е бил подмамен да вярва, че са идеални условия на живот, няколко семейства, които решават да избягат под негова закрила, се присъединяват към Раян. Вече е твърде късно. Джоунс — вече параноиден — вярва, че дезертьорите ще разкрият истината за Джоунстаун пред външния свят. Той нарежда конгресменът и някои от придружаващите го лица да бъдат убити и след това урежда безалкохолна напитка с добавен цианид да бъде дадена на неговите изтощени последователи. Скандалната му реч от последния час беше очертана в глава 12; пълният вариант е на разположение онлайн в уебсайта на Джоунстаун[12].

Деби Лейтън е написала красноречив разказ за това, как тя и толкова много други хора са хванати в капана от убедителната съблазън на този сатанински проповедник. Луциферовата трансформация на Джим Джоунс от доброжелателен религиозен проповедник в ангел на смъртта смразяващо се разгръща в нейната книга Seductive Poison („Изкусителна отрова“)[13]. На друго място съм писал, че има забележителни паралели между тактиките за контрол върху съзнанието, използвани от Джоунс, и тези, изобразени в класическия роман на Джордж Оруел „1984“, което може да превърне феномена Джоунстаун в полеви експеримент върху най-крайния възможен контрол върху съзнанието… и може би дори спонсориран от ЦРУ[14].

Ричард е обикновен, прагматичен човек, бавно говорещ, но чувствителен наблюдател на хората и местата. Той казва, че в момента, в който е пристигнал в Джоунстаун, е можел да долови, че има нещо сериозно не наред. Никой в Обетованата земя не се усмихвал. Всеки в предполагаемата земя на изобилието бил гладен. Хората шепнели и никога не се смеели. Работата не само била на първо място преди играта, но и никога не оставало време за игра. Гласът на Джоунс бумтял из бараките ден и нощ — лично или на запис. Половете били разделени в различни бараки, а сексът дори и между женени партньори бил забранен без одобрението на Джоунс. Никой не напускал, защото никой не можел да се ориентира посред джунглата в чужда страна на хиляди мили от дома.

Ричард Кларк си съставя план. Изявява желание за работа, която никой друг не иска — в „кочината“, която е изолирана миризлива част от растящия комплекс. Мястото е идеално, за да може Ричард да избяга от вцепеняващата съзнанието реторика на Джоунс и да потърси път през джунглата към свободата. След като бавно и внимателно планира бягството си, той казва на Даян за него и я уверява, че когато дойде времето, ще избягат заедно. Въпреки разклонената система от шпиони на Джоунс, Ричард взема рискованото решение да каже на членовете на няколко семейства за планираното бягство. В неделя сутринта, 18 ноември, Джоунс нарежда на всеки да празнува по повод на връщането на конгресмена Раян в Америка с посланието за добрата работа, която е свършена в тази селскостопанска социалистическа утопия. Това е знакът за бягство на Ричард. Той събира групата си от 8 човека и преструвайки се, че излизат на пикник, ги води през джунглата към безопасността. По времето, когато достигат до столицата Джорджтаун, всеки един от приятелите и другите членове на семействата им е мъртъв.

Ричард Кларк почина наскоро от естествена смърт, знаейки, че е взел правилното решение да се довери на интуицията си, природната си интелигентност и своите „детектори на несъответствия“. Най-вече обаче той беше доволен, че е спасил живота на тези, които са го последвали — него, обикновения герой, от сърцето на мрака[15].

Спасителка на еврейските деца от нацистите

Една полякиня, Ирена Сендлерова, спасява почти 2500 еврейски деца от сигурна смърт от нацистите, като организира кръг с 20 други полски католици, за да извеждат тайно деца от варшавското гето в кошници и линейки. Тя предприема тези действия, знаейки, че всеки хванат да помага на евреите в окупираната от нацистите Полша рискува да бъде застрелян заедно с всички членове на семейството му. Сендлерова най-накрая е арестувана през 1943 г. и независимо от многократните изтезания отказва да разкрие имената на децата, които е настанила в нееврейски семейства. Тя наскоро е почетена от полския Сенат за героичните си действия, но на 97 години е твърде немощна, за да присъства на церемонията. Сендлерова все пак изпраща писмо на едно от децата, които е спасила: „Всяко дете, спасено с моя помощ и с помощта на всички чудесни тайни пратеници, които днес не са между живите, е оправданието за моето съществуване — а не право на слава“.

[1] A. Brink, „Leaders and Revolutionaries: Nelson Mandela“, достъпно на адрес: www.time.com/time/timelOO/leaders/profile/mandela.html. ↑

[2] D. Soccio, Archetypes of Wisdom, 2nd ed. (Belmont, CA: Wadsworth, 1995). ↑

[3] W. F. Cascio and R. Kellerman, Leadership Lessons from Robben Island: A Manifesto for the Moral High Ground (ръкопис, подготвен за публикуване). ↑

[4] Имах късмета да прекарам няколко дни с Вацлав Хавел по повод на моето награждаване от фондация „Хавел“ с наградата „Визия 97“ за моите изследвания и трудове през октомври 2005 г. Препоръчвам неговата колекция от писма, изпратени до съпругата му Олга от затвора и политическия фон, осигурен за представянето им от Пол Уилсън: Paul Wilson: Vaclav Havel, Letters to Olga: June 1979-September 1982 (New York: Knopf, 1988). ↑

[5] D. Soccio, Archetypes of Wisdom (Belmont, CA: Wadsworth, 1995). ↑

[6] S. Hersh, My Lai 4: A Report on the Massacre and Its Aftermath (New York: Random House, 1970). Един от най-пълните разкази за касапницата в Май Лай, включително участващия персонал, фотографите и събитията, които водят до съдебното дело на лейтенант Уилям Гали младши, е на Дъг Линдър в неговото introduction to the My Lai Courts-Martial, достъпно онлайн на адрес: www.law.umkc.edu/faculty/projects/ftirals/mylai/MY 1 intro.htm/.

Фотографиите на касапницата в Май Лай на мъртвите жени, деца, бебета и възрастни виетнамци са заснети от военния фотограф, разпределен към рота Чарли Роналд Хибърл с личния му фотоапарат на 16 март 1968 г. Той не документира такива зверства на втория си официален военен фотоапарат. Неговите снимки разобличават военното прикритие, че убитите са бунтовници, а не невинни, невъоръжени цивилни, убити хладнокръвно. За разлика от Абу Граиб обаче, нито една от снимките не включва американски войници да позират по време на извършването на тези зверства. ↑

[7] T. Angers, The Forgotten Hero of My Lai: The Hugh Thompson Story (Lafayette, LA: Acadian House Publishing, 1999). ↑

[8] Текстът на одата за лейтенант Кали гласи: „Сър, аз изпълних всички мои заповеди и направих най-доброто, на което съм способен./Трудно е да преценяваш врага и е трудно да определиш доброто./Въпреки това няма мъж измежду нас, който не би разбрал.“ ↑

[9] Джо Дарби говори публично за пръв път след разобличението на зверствата в Абу Граиб в интервю с Уил С. Хилтън за списание GQ, септември 2006 г., озаглавено „Prisoner of Conscience“ („Затворник на съвестта“) (цитатите от Дарби са от този източник.) Достъпно онлайн на адрес: http://men.style.com/gq/features/landing?id=content_4785/. ↑

[10] K. Zernike, „Only a Few Spoke Up on Abuse as Many Soldiers Stayed Silent.“ The New York Times, May с. 1, 22,2004. ↑

[11] E. Williamson, „One Soldier’s Unlikely Act: Family Fears for Man Who Reported Iraqi Prisoner Abuse“, The Washington Post, May с. A16., 6, 2004 ↑

[12] Полковник Лари Джеймс, лична комуникация, 24 април 2005 г. ↑

[13] Последната реч на Джим Джоунс, ноември 1978 г., достъпна на адрес: http://jonestown.sdsu.edu/aboutJonestown/Tapes/Tapes/DeathTape/death.html. ↑

[14] D. Layton, Seductive Poison: A Jonestown Survivor’s Story of Life and Death in the People’s Temple (New York: Doubleday, 2003). Вж. също нейния уебсайт: www.deborahlayton.com. ↑

[15] My ideas relating the mind control tactics of Jim Jones and those in Orwell’s 1984, along with a dose of the CIAs mind control program, MKULTRA, can be found in my chapter P. G. Zimbardo, „Mind Control in Orwell’s 1984: Fictional Concepts Become Operational Realities in Jim Jones’ Jungle Experiment“, in 1984: Orwell and Our Future, eds. M. Nuss-baum, J. Goldsmith, and A. Gleason (Princeton, NJ: Princeton University Press, 2005). A detailed account of Jonestown as a CIA supported experiment is given in the thesis of Michael Meires, Was Jonestown a CIA Medical Experiment? A Review of the Evidence (Lewiston, NY: E. Mellen Press, 1968). (Studies in American Religion Series, vol. 351). ↑

Четириизмерен модел на героизма

Въз основа на концепцията за смелостта и примерите на героично поведение, представени тук, може да се генерира елементарен модел на героизма. В цялостната мотивационна рамка на конкретния човек героизмът може да се опише по три континуума: Тип риск/ Саможертва; Стил на ангажиране или Подход и Стремеж. Оста на Типа риск/ Саможертва е базирана в единия край на физическия риск, а в другия край — социалния риск. По същия начин Стилът на ангажиране или Подхода е закотвен в единия край в активен (храбър), а в другия край — в пасивен (с твърдост) подход. По третото измерение Стремежът се описва като служене на запазването на живота или на някакъв идеал. Макар че са синоними по някакъв начин — запазването на живота също е благородна идея, — в този контекст разграничението е важно. Първите три измерения на този модел са изобразени на илюстрацията.

Четвъртото измерение, което трябва да се добави към този модел, е това на Хроничността. Героите могат да се създават в мигновени действия или техният героизъм да се трупа в течение на времето. Акутният героизъм — героизмът, който се демонстрира в един-единствен акт — се описва във военния контекст като смелост — акт на кураж в една-единствена битка. Обратното, хроничният военен героизъм — кураж, който се демонстрира отново и отново в битките — се нарича доблест. Все още няма сравними термини за обозначаване на продължителността на цивилния героизъм, може би защото драматичното качество на героизма, който се демонстрира в опасни ситуации, не е толкова лесно видимо в цивилната сфера.

Героични контрасти: необикновеното срещу баналното

Славата не е растение, което расте на нездрава почва.

Джон Милтън

Към традиционно приеманата идея, че героите са изключителни хора сега можем да добавим противоположната перспектива — че някои герои са обикновени хора, които са направили нещо необикновено. Първият образ е по-романтичният и се фаворизира от древната митология и от съвременните медии. Той подсказва, че героят е направил нещо, което обикновените хора в същата позиция не биха направили или не биха могли да направят. Тези суперзвезди трябва да са се родили с ген на героизма. Те са изключение от правилото.

Втора гледна точка, която може да наречем „правилото е изключението“ ни насочва да изследваме взаимодействието между ситуацията и човека, динамиката, която подтиква човека да действа героично в определено време и място. Ситуацията може да действа или като катализатор, насърчаващ действието, или да намалява бариерите пред действието, например формирането на социална мрежа за колективна подкрепа. Забележително е, че в повечето примери хората, които са се ангажирали в героично действие, многократно отхвърлят името „герой“ както видяхме в случая с Кристина Мазлак.

Такива извършители на героични дела обикновено настояват, че просто са предприели действие, което им се е струвало необходимо в онзи момент. Те са убедени, че всеки би действал по сходен начин или им е трудно да разберат защо другите не са реагирали. Нелсън Мандела казва: „Не бях месия, а обикновен човек, който е станал водач заради необикновени обстоятелства“.[1] Подобни фрази се използват от хората, които са действали героично, на всички нива на обществото: „Не беше нищо особено“, „Направих това, което трябваше да се направи“. Това са рефрени на „обикновения“ или всекидневния воин, нашия „банален герой“. Нека съпоставим такава положителна баналност с това, което Хана Арент ни е научила да наричаме „баналност на злото“.

[1] See the story I co-wrote with the reporter Dan Sullivan about Richard Clark and Diane Louie: D. Sullivan and P. G. Zimbardo, „Jonestown Survivors Tell Their Story“, Los Angeles Times. March 9,1979, part 4, с. 1,10-12. ↑

За баналността на злото

Тази концепция се оформя от наблюденията на Арент по време на съдебния процес на Адолф Айхман, обвинен в престъпления срещу човечеството, защото той спомага за организирането на геноцида на европейските евреи. В Eichmann in Jerusalem: A Report on the Banality of Evil („Айхман в Йерусалим: репортаж за баналността на злото“), Арент формулира идеята, че такива хора никога не бива да се разглеждат като изключения, като чудовища или като перверзни садисти. Тя твърди, че такива диспозиционни характеристики, обикновено прилагани към извършителите на зли дела, служат те да бъдат отделени от останалата част от човешката общност. Вместо това Айхман и други като него — казва Арент — би трябвало да бъдат разобличени точно в тяхната обикновеност. Когато осъзнаем това, започваме по-силно да осъзнаваме и че такива хора са широкоразпространена, скрита опасност за всички общества. Защитата на Айхман е, че той просто е следвал заповеди. Арент отбелязва за мотивите и съвестта на този масов убиец:

Що се отнася до неговите базисни мотиви, той е бил съвършено сигурен, че не е нареченото от него innerer Schweinehund — мръсно копеле в дъното на душата си, а що се отнася до неговата съвест, той си спомня съвършено добре, че щеше да има угризения на съвестта само ако не беше направил това, което му е било наредено — да изпрати милиони мъже, жени и деца на смърт с голяма жар и най-педантични грижи.

Най-впечатляващото в разказа на Арент за Айхман са всички начини, по които той изглеждал абсолютно нормален и напълно обикновен:

Половин дузина психиатри са го освидетелствали като „нормален“ — „Във всеки случай по-нормален, отколкото съм аз, след като го изследвах“, възкликва един от тях, а друг установява, че целият му психологически светоглед, нагласите му към неговата съпруга и деца, майка и баща, братя, сестри и приятели са „не само нормални, но и силно желателни“[1].

Вече класическото заключение на Арент е:

Проблемът с Айхман беше точно защото толкова много са като него и че мнозина не са нито перверзни, нито садисти, че те са били и продължават да бъдат ужасно и ужасяващо нормални. От гледна точка на нашите правни институции и нравствените стандарти за преценките ни тази нормалност беше много по-ужасяваща, отколкото всички зверства, събрани заедно, защото внушаваше… че този нов тип престъпник, който всъщност е hostis generis humani [враг на човешкия род], извършва престъпленията си в условия, които правят почти невъзможно за него да знае или да чувства, че върши нещо грешно[2].

След това идва нейна окончателна присъда, описваща неговата горда походка до бесилото:

Сякаш в тези последни минути той обобщаваше урока, на който ни научи този дълъг курс по човешка порочност — урока за страховитата, противяща се на думите и на мисленето баналност на злото[3].

Идеята, че „обикновени хора“ могат да извършват зверства, е по-пълно разработена от историка Кристофър Браунинг, както отбелязахме по-рано. Той разкрива системното и лично унищожение на евреите в отдалечени полски села, което е извършено от стотици мъже в Резервисткия полицейски батальон 101, изпратен в Полша от Хамбург, Германия. Тези семейни мъже на средна възраст от работническата и долната средна класа убиват хиляди невъоръжени евреи — мъже, жени, възрастни и деца — и организират депортирането в лагери на смъртта на още хиляди. Въпреки това Браунинг твърди в книгата си, че всички те са били „обикновени хора“. Той вярва, че политиките на масови убийства на нацисткия режим „не са отклоняващи се или изключителни събития, които едва разрошват повърхността на всекидневието. Както демонстрира историята на Резервисткия батальон 101, масови убийства и рутина са се слели в едно. Самата нормалност е станала прекомерно анормална“.[4]

Психологът Ървин Стоуб поддържа сходно мнение. Многобройните му изследвания го водят до заключението: „Злото, което възниква от обикновеното мислене и е извършено от обикновени хора, е нормата, а не изключението“.[5] Жестокостта трябва да се припише по-скоро на социалния й произход, отколкото на „характерологични“ детерминанти или „дефектни личности“ според анализа на Зигмунт Бауман на ужасите на Холокоста. Бауман вярва, че изключението от тази норма е редкият човек, който има способността да утвърждава нравствена автономия в съпротивата срещу изискванията на деструктивните власти. Такъв човек рядко осъзнава, че притежава тази скрита сила, докато не бъде подложен на проверка[6].

Друго качество на баналността на злото ни въвежда в бърлогата на мъчителите, за да обмислим дали такива хора, чиято мисия е да използват всички необходими средства за пречупване на волята, съпротивата и достойнството на жертвите си, са нещо друго освен патологични злодеи. Консенсусът сред тези, които са изучавали мъчителите, е, че по принцип те не могат да се разграничат от общата популация по произход или диспозиции, преди да се заемат с мръсната си работа. Джон Конрой, който изучава мъже, участващи в изтезания на три различни места в Ирландия, Израел и Чикаго, заключава, че във всички случаи са извършени „неописуеми дела“ от „обикновени хора“. Той настоява, че мъчителите действат по волята на общността, която представляват, в потискането на нейните врагове[7].

От дълбинния анализ на войниците, обучени от гръцката военна хунта да бъдат санкционирани от държавата мъчители (1967–1974), моята колежка, гръцката психоложка Мика Харитос-Фатурос заключава, че мъчителите не се раждат, а се създават от тяхното обучение. „Синът на всеки ще свърши работа“ е нейният отговор на въпроса: „Кой ще стане ефективен мъчител?“ Само за няколко месеца обикновени млади мъже от селата „се превръщат в оръжие“ чрез обучението им в жестокост да действат като брутални зверове, способни да причиняват най-ужасяващите актове на унижение, болка и страдание на всеки, наречен „враг“ — разбира се, хора, които са все граждани на собствената си страна[8]. Такива заключения не са ограничени до една страна, а са често срещани в много тоталитарни режими. Ние изучавахме „работниците на насилието“ в Бразилия — полицаи, които изтезаваха и убиваха други бразилски граждани в името на управляващата военна хунта. И те бяха „обикновени хора“ въз основа на доказателствата, които успяхме да съберем[9].

[1] Brink, „Leaders and Revolutionaries“. ↑

[2] H. Arendt, Eichmann in Jerusalem: A Report on the Banality of Evil (rev. and enlarged edition) (New York: Penguin, 1994 [1963]) с. 25–26. ↑

[3] пак там, с. 276. ↑

[4] пак там, с. 252. ↑

[5] C. R. Browning, Ordinary Men: Reserve Police Battalion 101 and the Final Solution in Poland (New York: HarperPerennial, 1992), с. xix. ↑

[6] E. Staub, The Roots of Evil: The Origins of Genocide and Other Group Violence (New York: Cambridge University Press, 1989), с. 126. ↑

[7] Z. Bauman, Modernity and the Holocaust (Ithaca, NY: Cornell University Press, 1989). ↑

[8] J. Conroy, Unspeakable Acts, Ordinary People: The Dynamics of Torture (New York: Knopf, 2000). ↑

[9] M. Haritos-Fatouros, The Psychological Origins of Institutionalized Torture (London: Routledge, 2003). ↑

За баналността на героизма[1]

Сега можем да обмислим идеята, че хората, които стават извършители на зли дела, могат директно да се сравнят с онези, които стават извършители на героични дела: и двете групи са просто обикновени, средностатистически хора. Баналността на злото има много общи неща с баналността на героизма. Нито едното, нито другото са преки последици от уникални диспозиционни тенденции; няма някакви специални вътрешни характеристики на патология или на доброта, които да се крият в човешката психика или геном. И двете състояния се появяват в конкретни ситуации в конкретен момент от времето, когато ситуационните сили играят убедителна роля в придвижването на конкретни хора през границата на решението от бездействие към действие. Има повратен момент на решение, когато човекът е уловен във вектора на сили, които произтичат от поведенческия контекст. Те се комбинират, за да увеличат вероятността човек да действа, за да навреди на другите или за да им помогне. Техните решения може да са или да не са съзнателно планирани или обмислено предприети. По-скоро силни ситуационни сили най-често импулсивно подтикват човека към действие. Сред ситуационните вектори на действието са: групов натиск и групова идентичност, разсейване на отговорността за действие, времеви фокус върху непосредствения момент, без загриженост за последствията, произтичащи от акта в бъдеще, присъствие на социални модели и отдаденост на идеология.

Често срещана тема в разказите на европейските християни, които са помагали на евреи по време на Холокоста, може да се обобщи като „баналност на доброто“. Впечатляващото отново и отново е броят на тези спасители, които са направили правилното нещо, без да смятат себе си за герои, които са действали просто заради чувство за елементарна почтеност. Обикновеността на тяхната доброта е особено впечатляваща в контекста на невероятното зло на системния геноцид на нацистите в мащаб, който светът преди това никога не е преживявал[2].

Опитах се да покажа през цялото ни пътуване, че надзирателите от военна полиция, които са малтретирали затворниците в Абу Граиб, и затворническите надзиратели в моя Станфордски затворнически експеримент, които малтретираха своите затворници, илюстрират временен преход в стила на „Повелителят на мухите“ от обикновени хора в злодеятели. Трябва да ги съпоставим с онези, чието зло поведение е трайно и всеобхватно, тирани като Иди Амин, Сталин, Хитлер и Саддам Хюсеин. Героите на момента също контрастират с доживотните герои.

Героичното действие на Роза Паркс — отказът да седне в частта за „цветнокожи“ в задната част на автобус в Алабама, на Джо Дарби — разобличението на мъченията в Абу Граиб или втурването на първите спасители, за да помогнат на жертвите на всяко бедствие, са храбри действия, които се осъществяват в конкретно време и място. Обратното, героизмът на Махатма Ганди или майка Тереза се състои в доблестни действия, повтаряни през целия живот. Хроничният героизъм се отнася към акутния героизъм така, както доблестта към храбростта.

Това възприятие означава, че всеки от нас с еднаква лекота може да стане герой или злодеятел в зависимост от начина, по който сме повлияни от ситуационните сили. Става императивно да открием как да ограничаваме, въздържаме и предотвратяваме ситуационните и системните сили, които подтикват някои от нас към социалната патология. Еднакво важно е предписанието всяко общество да подпомага „героично въображение“ у своите граждани. Това се постига чрез предаването на посланието, че всеки човек е герой в очакване, на когото ще се разчита да свърши правилното нещо, когато дойде моментът на решението. Решаващият въпрос за всеки от нас е дали да действа в помощ на другите, за предотвратяване на вреда за другите, или изобщо да не действа. Би трябвало да подготвяме много лаврови венци за всички онези, които ще открият своя резервоар на скрити сили и добродетели, подпомагащи ги да излязат и да действат срещу несправедливостта и жестокостта, и да защитават основните си ценности.

Големият обем изследвания върху ситуационните детерминанти на антисоциалното поведение, които прегледахме тук, завършени от изследванията на Милграм върху силата на авторитета и Станфордския затворнически експеримент върху институционалната власт, разкриват степента, до която нормални, обикновени хора могат да бъдат накарани да се ангажират в жестоки дела срещу невинни други[3]. В тези и много други изследвания обаче мнозинството се подчинява, конформно е, оставя се да бъде убедено и е прелъстено, но винаги има малцинство от хора, които се съпротивляват, не се съгласяват и не изпълняват. В известен смисъл героизмът се крие в способността да се съпротивляваш срещу могъщи ситуационни сили, които толкова лесно хващат в капана си повечето хора.

Личностите на съпротивляващите се различни ли са от тези на сляпо подчиняващите се[4]? Съвсем не. По-скоро нашата концепция за баналността на героизма поддържа тезата, че извършителите на героични дела на момента по същество не са различни от онези, които представляват масата на лесно прелъстяваните. Няма много емпирични изследвания, на които да базираме такова твърдение. Тъй като не е просто явление, което лесно може да се изучава системно, героизмът убягва на ясните дефиниции и събирането на данни на място. Героичните актове са краткотрайни и непредвидими, и високата им оценка е категорично ретроспективна. Тъй като героите обикновено са интервюирани месеци или години след осъществяването на героичното им поведение, няма проспективни изследвания на това, което фотографът Анри Картие-Бресон би могъл да нарече „решаващия момент“ на героичното действие[5]. По принцип не знаем каква е матрицата на вземането на решение за героите по времето, когато те избират да се ангажират в изпълнени с риск действие.

[1] M. Huggins, M. Haritos-Fatouros, and P. G. Zimbardo, Violence Workers: Police Torturers and Murderers Reconstruct Brazilian Atrocities (Berkeley: University of California Press, 2002). ↑

[2] Тази концепция за баналността на героизма за пръв път е представена в есе на Зимбардо в „Годишният въпрос 2006“ на Edge — годишно събитие, спонсорирано от Джон Брокман, на което се събират различни учени, за да отговарят на провокативен въпрос, който през онази година беше: „Коя е вашата опасна идея?“. Вж. www.edge.org. ↑

[3] Вж. Francois Rochat and Andre Modigliani, „Captain Paul Grueninger: The Chief of Police Who Saved Jewish Refugees by Refusing to Do His Duty“, in Obedience to Authority: Current Perspectives on the Milgram Paradigm, ed. T. Blass (Mahwah, NJ: Erlbaum, 2000). ↑

[4] Stanley Milgram, Obedience to Authority: An Experimental View (New York: Harper & Row, 1974). Вж. също Philip Zimbardo, Craig Haney, William Curtis Banks, and David Jaffe, „The Mind Is a Formidable Jailer: A Pirandellian Prison“, The New York Times Magazine, April с. 36ff., 8,1973 ↑

[5] Изследванията върху личностните корелати, които диференцират „подчиняващите се“ от „незачитащите“ посочват само няколко значими предиктори. Тези, които имат високи резултати по мерки за авторитарна личност (F-скала), е по-вероятно да се подчиняват на авторитета, докато незачитащите го имат по-ниски резултати на F-скалата. Вж. A. C. Elms and S. Milgram, personality Characteristics Associated with Obedience and Defiance Toward Authoritative Command, Journal of Experimental Research in Personality 1 (1966): 282–289.

Втора променлива, която може да влияе върху тенденцията да се подчиняваме или да не се подчиняваме, е собственото убеждение във външни контролиращи убеждения върху собствения живот срещу вътрешен контрол, като по-силно подчинение има сред тези, които приемат идеята, че поведението им е контролирано от външни сили. По подобен начин сред християните изследвани лица подчинението е най-силно сред онези, които вярват в божествения контрол върху живота им, докато хората, които са с ниски резултати по мерки за вяра във външен божествен контрол, обикновено отхвърлят научния и религиозния авторитет. Вж. Tom Blass, „Understanding Behavior in the Milgram Obedience Experiment: The Role of Personality, Situations, and Their Interactions“, Journal of Personality and Social Psychology 60 (1991): 398–413. ↑

Героизмът валидира човешката връзка

По причини, които все още не разбираме напълно, когато са поставени в специални обстоятелства, хиляди обикновени хора във всяка страна по света вземат решението да действат героично. На повърхността перспективата, която приемаме тук, като че опровергава мита за героя и превръща нещо специално в банално. Това не е така обаче, защото позицията ни продължава да признава, че героичният акт наистина е специален и рядък. Героизмът подкрепя идеалите за общност и служи като необикновен водач, тъй като осигурява образцов ролеви модел на просоциално поведение. Баналността на героизма означава, че всички сме герои в очакване. Това е избор, който може да се изисква от всички нас в някакъв момент във времето. Вярвам, че като превръщаме героизма в егалитарна характеристика на човешката природа, а не в рязка характеристика на избрано малцинство, можем по-добре да насърчаваме героичните действия във всяка общност. Според журналистката Каръл Депино: „Всеки е способен да стане герой в една или друга степен. Понякога може да не го осъзнавате. За някого това може да е нещо толкова дребно като държането на вратата и поздравяването. Всички ние сме герои за някого“.[1]

Тази нова тема в университета на обикновените герои ни насърчава да преосмислим обикновените герои между нас — тези, чиито всекидневни саможертви обогатяват живота ни.

И така, посланието за сбогуване, което можем да извлечем от дългото ни пътуване в сърцето на мрака и обратно, е, че героичните действия и хората, които се ангажират в тях, трябва да бъдат прославяни. Те формират същностните връзки между нас; те изковават нашата Човешка връзка. Злото, което упорства между нас, трябва да бъде контрирано и в крайна сметка преодоляно от по-голямото добро в колективните сърца и личната героична твърдост на всеки човек. Това не е абстрактно понятие, а — както ни напомня руският поет и бивш затворник в Сталиновия Гулаг Александър Солженицин: „Линията, разделяща доброто от злото, пресича сърцето на всеки човек. Кой би унищожил макар и частица от собственото си сърце?“[2]

Благодаря, че споделихте това пътуване с мен.

Чао,

Фил Зимбардо

[1] E. Midlarsky, S. F. Jones, and R. Corley, personality Correlates of Heroic Rescue During the Holocaust, Journal of Personality 73 (2005): 907–934. ↑

[2] Carol S. DePino, „Heroism Is a Matter of Degree“, El Dorado Times, достъпна на адрес: www.eldoradotimes.com/articles/2006/01/17/news/news6.txt. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.